ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/6027/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.,

при секретарі ДАНЬКО В.В.,

за участю сторін: не з`явились

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та встановлення режиму окремого проживання

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2 ) про стягнення аліментів та встановлення режиму окремого проживання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який було укладено в країні Турецька Республіка. Від даного шлюбу у них народилась спільна донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так, починаючи з травня 2023 подружні стосунки між сторонами почали погіршуватись, у зв`язку із чим станом на день звернення з даним позовом до суду позивач та відповідач спільного господарства не ведуть та спільного бюджету не мають. Позивач разом з малолітньою донькою проживають за адресою її місця реєстрації: АДРЕСА_1 , де згодом з дозволу відповідача була зареєстрована також дитина. Так, позивач самостійно утримує доньку, здійснює за нею догляд та займається її вихованням. Відповідач матеріального забезпечення на утримання дитини та позивача не надає, будь-які звернення позивача з даного приводу ігнорує. Позивач вказує, що відповідач має можливість утримувати її та їхню спільну доньку, оскільки він є працездатним та інших неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків на утриманні немає. Враховуючи вище наведене, позивач прохає суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки та стягнути аліменти на утримання самої позивачки, оскільки вона є непрацездатною та потребує матеріальної допомоги. При цьому, позивач прохає суд встановити режим окремого проживання з відповідачем, оскільки вони разом не проживають, спільного побуту та бюджету не мають, будь-яких намірів щодо спільного проживання в майбутньому у неї немає, а відтак саме встановлення такого режиму відповідатиме її інтересам та інтересам малолітньої доньки.

20.07.2023 до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача, у якій зазначено, що останній зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 та взагалі в м. Києві не значиться.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.07.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судове засідання, яке відбулося 17.08.2023, позивач не з`явилась, однак в матеріалах справи міститься її заява у якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити та здійснювати розгляд справи без її участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, зокрема шляхом направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі за останньою відомою суду адресою місця його проживання: АДРЕСА_1 , однак конверт повернувся на адресу суду з вказівкою на довідці про причини повернення/досилання «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, відповідач про розгляд справи повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а також шляхом розміщення оголошення на сайті Дарницького районного суду м. Києва про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме.

Проте, від відповідача будь-яких процесуальних документів, таких як: відзив, заперечення, пояснення, клопотання на адресу суду не надходило.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Суд бере до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, а враховуючи строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторони відповідача, який був належним чином повідомленим про день та час судового засідання.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 січня 2023 року, який було укладено в країні Турецька Республіка та зареєстровано Відділенням реєстрації населення Муратпаша/Анталія за №371.

Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в країні Турецька Республіка, що підтверджується Витягом з реєстру актів про народження №620.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач проживає в країні Турецька Республіка, а позивач та спільна донька подружжя проживають за її адресою місця реєстрації, а саме: АДРЕСА_1 , де з 12.06.2023 з дозволу відповідача була зареєстрована дитина.

Так, позивачка станом на день подання даного позову до суду є непрацездатною, самостійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням доньки.

Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. А частиною 3 цієї статті встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Частиною 1 ст. 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За приписом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Враховуючи те, що дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на повному її утриманні, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 14 липня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття.

Також, позивач прохала суд стягнути аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною трирічного віку.

Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.

Згідно чч. 2, 4, 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу ; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Отже, враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про те, що оскільки спільна дитина подружжя проживає разом з матір`ю, позивач як дружина відповідача - батька дитини має право на утримання аліментів в розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) відповідача, починаючи з 14.07.2023 до досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Що стосується позовних вимог щодо встановлення режиму окремого проживання подружжя, суд зазначає наступне.

Як було зазначено вище, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 січня 2023 року, який було укладено в країні Турецька Республіка та зареєстровано Відділенням реєстрації населення Муратпаша/Анталія за №371. При цьому, станом на день подання даного позову до суду подружжя проживає окремо один від одного, зокрема відповідач проживає в країні Турецька Республіка, а позивач та їх спільна донька проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, у змісті позовної заяви позивачка вказує на те, що у неї з відповідачем різні погляди на життя, шлюбні стосунки фактично припинені, будь-якого бажання та наміру в майбутньому проживати разом з відповідачем у неї немає.

Відповідно до ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

За приписом ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Статтею 120 СК України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 Сімейного кодексу України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку статті 119 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Аналізуючи зміст диспозиції ст. 119 СК України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям.

Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя.

З огляду на викладене, беручи до уваги, що з часу фактичного припинення спільного проживання сторін і на час розгляду справи судом сторони не поновили спільного проживання, суд вбачає підстави для встановлення режиму окремого проживання подружжя сторін.

Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, стст. 75, 80, 84, 180, 181, 182, 183, 184, 191 СК України, керуючись стст. 2, 7, 10, 11, 12, 13, 133, 141, 263, 264, 265, 274, 352, 354, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) аліменти на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 липня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частки заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 14 липня 2023 року і до досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

Встановити режим окремого проживання подружжя, а саме: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), який є громадянином Турецької Республіки, номер посвідчення особи НОМЕР_2 , які перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 січня 2023 року, який було укладено в країні Турецька Республіка та зареєстровано Відділенням реєстрації населення Муратпаша/Анталія за №371, починаючи з 14 липня 2023 року.

Роз`яснити, що режим окремого проживання може бути припинено у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь державни судовий збір у розмірі 2 147,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.