РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року

м. Рівне

Справа № 565/405/22

Провадження № 22-ц/4815/783/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія ПоліссяБудМонтаж»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія ПоліссяБудМонтаж» на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 23 березня 2023 року, ухвалене в складі судді Незнамової І.М., повний текст якого складено 29 березня 2023 року у справі № 565/405/22

в с т а н о в и в :

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія ПоліссяБудМонтаж» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 01 листопада 2021 вона була прийнята на посаду менеджера (управителя) житлового будинку (групи будинків) дільниці Управління будинками в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія ПоліссяБудМонтаж» (далі - ТОВ «БК ПоліссяБудМонтаж»).

Відповідно до наказу ТОВ «БК ПоліссяБудМонтаж» №11-к від 14 березня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 », вона була звільнена з роботи у зв`язку із прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вважає таке звільнення незаконним та пояснює, що причини її відсутності на роботі з 28 лютого по 11 березня 2022 року були поважними і пов`язаними безпосередньо з військовими діями у країні та введенням воєнного стану в Україні згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року, з причин збереження життя та здоров`я своїх дочок, одна з яких була вагітною. Після спілкування з дочками, вона вирішила супроводжувати доньок та допомогти їм невідкладно виїхати до Республіки Польща.

Позивачка вказує, що ввечері 25 лютого 2022 року вона здійснила телефонний дзвінок директору ТОВ «БК ПоліссяБудМонтаж» ОСОБА_3 та повідомила про своє рішення тимчасово виїхати за кордон у зв`язку з сімейними обставинами, викликаними введенням воєнного стану в Україні.

28 лютого 2022 року через застосунок «Viber» вона відправила директору ТОВ «БК ПоліссяБудМонтаж» заяву про надання їй чергової відпустки з 28 лютого 2022 року по 11 березня 2022 року та погодження чи заперечення від ОСОБА_3 не отримала. Будь-яких пропозицій щодо оформлення тимчасової відсутності від директора ТОВ «БК ПоліссяБудМонтаж», зокрема оформлення відпустки без збереження заробітної плати, переведення на дистанційну роботу, тощо, їй не надходило. 03 березня 2022 року вона отримала повідомлення від головного бухгалтера ТОВ «БК ПоліссяБудМонтаж» ОСОБА_4 в додатку «Viber» з вимогою написати та відправити останній заяву на звільнення.

Після повернення в Україну, о 08 годині ранку 14 березня 2022 року вона прийшла на роботу в ТОВ «БК ПоліссяБудМонтаж», але головний бухгалтер підприємства Кутинець Н.Ф. не допустила її до робочого місця, при цьому зазначила, що її звільнено за прогул. Наказ про звільнення вона отримала 07 квітня 2022 року у відділенні поштового зв`язку рекомендованим листом.

Просила суд про задоволення позову.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 23 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія ПоліссяБудМонтаж» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасувано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія ПоліссяБудМонтаж» №11-к від 14.03.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді менеджера (управителя) житлового будинку (групи будинків) в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія ПоліссяБудМонтаж».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія ПоліссяБудМонтаж» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 99017 (дев`яносто дев`ять тисяч сімнадцять) грн. 96 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення заробітної плати за один місяць.

Вирішено питання про судовий збір.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що після повернення до України позивач не надала будь-яких пояснень та документів щодо поважності причин відсутності на роботі. Суд не перевірив існування повідомлень позивача в тому числі месенджерів щодо надання їй відпустки та не врахував того, що позивач не зверталась на офіційну електрону адресу підприємства. Вказує, що позивач не мала права на надання їй чергової щорічної відпустки та не цікавилась чи був виданий наказ про надання їй відпустки. Крім того. Суд не врахував, що бойові дії на території Рівненської області не проводились, а тому вважає, що відповідачем правомірно було застосовано положення п.4 ст.40 КЗпК України. Покликається на неправильно визначений середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки з 20.06.2022 року працювала у КП «БТІ» міста Вараш та отримувала заробітну плату.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує що рішення суду законне та обгрунтолване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, що згідно наказу (розпорядження) ТОВ «БК ПоліссяБудМонтаж» №БК/К-00105 від 29 жовтня 2021 року «Про прийняття на роботу», ОСОБА_1 була прийнята на посаду менеджера (управителя) житлового будинку (групи будинків) дільниці Управління будинками в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія ПоліссяБудМонтаж» з 01 листопада 2021 року, що також підтверджується записом №28 трудової книжки позивачки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджений Законом №2102-IX від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

26 лютого 2022 року ОСОБА_1 разом із дочками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перетинули кордон та в`їхали до Республіки Польща, що підтверджується їх паспортами громадянина України для виїзду за кордон.

ОСОБА_1 в період з 26 лютого 2022 року по 07 березня 2022 року неодноразово телефонувала та направляла повідомлення директору ТОВ «БК ПоліссяБудМонтаж» ОСОБА_3 , в тому числі на його мобільний номер телефону, а також в мобільні застосунки (месенджери) «Viber» та «Telegram» з питання надання відпустки та з питання організації роботи дистанційно на підтвердження чого до матеріалів справи позивачем надано відповідні скріншоти.

Відповідно до наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія ПоліссяБудМонтаж» №11-к від 14 березня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 », позивачка ОСОБА_1 була звільнена з роботи у зв`язку із прогулом без поважних причин, на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Підставами для звільнення ОСОБА_1 стали : - рапорт головного бухгалтера ОСОБА_4 від 03 березня 2022 року; - акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі №1 від 28 лютого 2022 року, №2 від 01 березня 2022 року, №3 від 02 березня 2022 року; - акти про відмову ОСОБА_1 з ознайомленням та отриманням одного примірника актів від 14 березня 2022 року №1-1, №2-2, №3-3; - висновки комісії з розслідування з`ясування обставин відсутності ОСОБА_1 на роботі від 14 березня 2022 року; - відсутність письмових пояснень ОСОБА_1 про причини відсутності на роботі.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Однією з головних гарантій від незаконного звільнення, яка ґрунтується на положеннях Конвенції Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 22.06.1982 року (далі Конвенція МОП №158), є те, що роботодавець не може діяти довільно, на власний розсуд визначаючи як підстави, так і процедуру звільнення.

Згідно статті 9 Конвенції МОП №158, тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Аналогічний правовий висновок щодо принципу розподілу тягаря доказування у трудових спорах та застосування до спірних правовідносин Конвенції МОП №158 міститься в постановах Верховного Суду від 11.09.2019 року по справі №235/3148/17-ц, від 23.01.2019 року по справі №520/211/16-ц.

В той же час, як вбачається зі змісту статті 7 Конвенції МОП №158 трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов`язаних з його поведінкою і роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв`язку з висунутим проти нього звинуваченням.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул, що стався з об`єктивних, незалежних від волі самого працівника причин, власне не може вважатися прогулом в розумінні ст. 40 КЗпП України, а тому і не тягне наслідків, передбачених у п. 4 ч. 1 ст. 40, ст. 147 КЗпП України.

Враховуючи сталу судову практику, позицію Верховного Суду України, висловлену в Постанові Пленуму Верховного Суду України, основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність обставин, які виключають вину працівника.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) зазначено, що крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

Вказаний висновок висловлений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 459/2618/17 (провадження № 61-47902св18).

Крім того, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього місячний строк, з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Росії проти України Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» по всій територій країни було введено воєнний стан, який продовжує діяти і станом на сьогоднішній день. Згідно Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнногостану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

У відповідності ст. 26 Закону України "Про відпустки" відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Убачається, що факт відсутності на робочому місці з 28 лютого 2022 року по 11 березня 2022 року, позивачка ОСОБА_1 не заперечує, так як перебувала за межами України у Республіці Польща у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану та необхідністю супроводу дочок, (одна з яких була вагітною) за кордон з причин збереження життя та здоров`я своєї сім`ї.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем було належним чином дотримано норми КзпП України так як через застосунки (месенджери) «Viber» та «Telegram» подано роботодавцю відповідну заяву про надання відпустки, однак матеріали справи не містять доказів відмови у наданні такої відпустки, а тому вона мала правомірні очікування щодо задоволення заяви в зв`язку з військовим станом в країні та необхідністю поїздки за кордон та була впевнена в задоволенні заяви, оскільки офіційно про відмову в задоволенні заяви їй повідомлено не було.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем не було враховано поважих причин відсутності позивача на роботі, які нерозривно пов`язані з введенням на території України воєнного стану і/та вимушеність виїзду її за межі України, та безпідставно видав наказ про звільнення ОСОБА_1 за прогул, з підстав відсутності на робочому місці з 28 лютого 2022 року.

Доводи апеляційної скарги, що позивач була відсутня на роботі без поважних причин та правормірності наказу про звільнення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують обставин, встановлених під час розгляду справи, яким суд дав повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

В силу вимог частин першої, другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Оскільки позивач підлягає поновленню на роботі у зв`язку із незаконним звільненням, на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, при обчисленні розміру якого судом обґрунтовано застосовано постанову Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року за № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», яка застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Таким чином, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватись виходячи з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 5 Постанови № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цієї Постанови визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий п. 8 Постанови № 100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Постанови № 100).

Як вбачається із довідки про заробітну плату №25 від 21 березня 2023 року, заробітна плата позивачки за два останні місяці (січень - лютий 2022 року) перед звільненням складала 14040,00 грн. (7200,00 грн. + 6840,00 грн., відповідно).

Середньоденний заробіток розраховується шляхом ділення суми заробітної плати за останні два місяці роботи (14040,00 грн.) на кількість відпрацьованих днів за цей період (38 днів) та становить 369,47 грн. (14040,00 грн. : 38 днів).

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється шляхом множення середньоденного заробітку (369,47 грн.) на кількість днів, які мають бути оплачені середнім заробітком (268 дні), та становить 99017,96 грн., що обґрунтовано стягнуто на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставні. Належних і допустимих доказів на його спростування роботодавцем не надано.

У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 826/676/16 (провадження № К/9901/11346/18) зазначено про те, що законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за певних обставин (отримання вихідної допомоги по безробіттю, отримання заробітної плати за новим місцем роботи, допомога по тимчасовій працездатності, середній заробіток на період влаштування та ін.).

Таким чином, безпідставними є посилання відповідача на те, що позивач в період нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу була працевлаштована, а тому це має бути враховано при здійсненні розрахунку середнього заробітку, так як інші види заробітку, отримані за новим місцем роботи, не підлягають вирахуванню із середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія ПоліссяБудМонтаж» залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 23 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 вересня 2023року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.