ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м.Суми

Справа №591/3373/21

Номер провадження 22-ц/816/1082/23, 22-ц/816/1169/23, 22-ц/816/1209/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

у присутності :

позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Марченка Ігоря Васильовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 , які подані його представником адвокатом Турченком Сергієм Петровичем,

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 травня 2023 року у складі судді Шелєхової Г.В., ухвалене в м. Суми, повний текст якого виготовлено 05 травня 2023 року,

на додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2023 року у складі судді Шелєхової Г.В., ухвалене в м. Суми, повний текст якого виготовлено 23 травня 2023 року,

та на додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 червня 2023 року у складі судді Шелєхової Г.В., ухвалене в м. Суми, повний текст якого виготовлено 06 червня 2023 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання припиненим договору позики,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 грудня 2017 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики з одночасним забезпеченням його виконання заставою нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , за яким позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 1620000 грн 00 коп., що еквівалентно 60000 доларів США, зі строком повернення до 15 листопада 2018 року. За додатковими договорами сторонами була погоджена новий строк повернення коштів 15 травня 2020 року. Однак, у вказаний строк і до цього часу відповідач кошти не повернув.

Збільшивши розмір позовних вимог (т.1, а.с. 61-62), просив суд ухвалити рішення, яким: стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 2242039 грн 75 коп., з яких: 1620000 грн 00 коп. заборгованість за договором позики від 15 грудня 2017 року, 402000 грн 00 коп. неустойка (штраф) за прострочення повернення грошей; 61431 грн 94 коп. 3% річних; 158607 грн 81 коп. інфляційні втрати.; звернути стягнення на належне ОСОБА_2 майно нежитлове приміщення (виробничий корпус) загальною площею 520,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного майна на прилюдних торгах в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 15 грудня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Бурбикою Т.А.; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 50000 грн 00 коп. моральної шкоди.

Будучи незгодним з первісним позовом, у серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив: визнати припиненим договір позики від 15 грудня 2017 року, укладений між ним та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т.А. та зареєстрований в реєстрі за №4481; визнати припиненою заставу нежитлового приміщення (виробничий корпус), загальною площею 520,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , що виникла на підставі договору позики від 15 грудня 2017 року, укладений між ним та ОСОБА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що він виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики. Так, 01 липня 2020 року вони з ОСОБА_1 зустрілися для передачі грошових коштів, після перевірки банкнот в відділенні банку, ОСОБА_1 , отримавши грошові кошти в сумі 60000 доларів США, повідомив, що направляється до нотаріуса для підписання документів щодо виконання договору позики та виключення майна з-під застави. Однак, до нотаріуса Влєзько В.В. так і не прибув, жодних документів не підписував. У зв`язку з такими діями ОСОБА_3 він звернувся до правоохоронних органів, в результаті чого було відкрито кримінальне провадження. Тому вважає, що наявні підстави для визнання договору позики припиненим.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 15 грудня 2017 року у розмірі 1620000 грн 00 коп., 61431 грн 94 коп. 3% річних, 402000 грн 00 коп. неустойка (штрафу) за прострочення повернення грошей, 158607 грн 81 коп. інфляційних витрат та 11350 грн 00 коп. судового збору.

В іншій частині вимог відмовлено у зв`язку з необґрунтованість.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено у зв`язку з його необґрунтованістю.

Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2023 року звернуто стягнення на належне ОСОБА_2 майно, а саме нежитлове приміщення (виробничий корпус) загальною площею 520,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , складові частини: виробничий корпус «Б», площею 275 кв.м, виробничий корпус «В», площею 245,1 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 15 грудня 2017 року.

ОСОБА_1 подано заяву про ухвалення додаткового рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на свою користь витрати на професійну правничу допомогу 25000 грн 00 коп.

Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 червня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 24500 грн 00 коп.

В іншій частині відмовлено за необґрунтованістю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням та додатковими рішеннями суду, ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Турченка С.П., подав апеляційні скарги, в яких посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та додаткові рішення суду, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 та заяви про розподіл судових витрат відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити. Крім того, просив вирішити питання розподілу судових витрат, понесених ним в суді першої інстанції та під час апеляційного перегляду рішення суду.

Доводи апеляційних скарг мотивує тим, що судом першої інстанції не була надана оцінка доводам відповідача щодо виконання ним зобов`язання за договором позики від 15 грудня 2017 року, кошти в сумі 60000 доларів США були повернуті ним 01 липня 2020 року. Зазначає, що станом на 01 липня 2020 року в нього були відсутні зобов`язання з повернення позики перед ОСОБА_1 , крім договору позики від 15 грудня 2017 року, а доказів на підтвердження того, що він мав намір достроково повернути суму позики за договором від 05 грудня 2018 року, строк виконання якої ще не настав, матеріали справи не містять. Крім того, звертає увагу на те, що зі змісту наданого позивачем договору позики від 05 грудня 2018 року, на виконання його за ствердженням ОСОБА_1 відповідачем були сплачені кошти, передбачено повернення боргу в гривнях, а не в доларах США, тоді як за умовами укладеного договору позики від 15 грудня 2017 року, позика підлягала поверненню саме в доларах.

На переконання заявника апеляційної скарги, суд першої інстанції неправильно визначив умови п. 4 договору позики, яким визначено місце повернення позики, та не взяв до уваги те, що виконання зобов`язання у приміщенні банку було здійснено на вимогу ОСОБА_1 , з метою перевірки справжності переданих ним грошових купюр.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінку наявним в матеріалах справи письмовим доказам, а саме: протоколам допиту приватного нотаріуса ОСОБА_4 , помічника нотаріуса Борищик Ю.С. та свідка ОСОБА_5 , зі змісту яких вбачається, що 01 липня 2020 року сторони обговорювати та вчиняли дії щодо виконання нотаріально посвідченого договору позики від 15 грудня 2017 року.

Звертає увагу суду і на те, що станом на 01 липня 2020 року між сторонами були дружні стосунки, ОСОБА_1 після отримання ним коштів в рахунок повернення позики за договором від 15 грудня 2017 року, мав приїхати до приватного нотаріуса для підписання документів на підтвердження повернення коштів.

Вказує також, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду пов`язаної справи №592/12890/21, що перебуває в провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Як на підставу для скасування рішення суду в частині покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, та стягнення штрафу, заявник апеляційної скарги вказує на те, що прострочення зобов`язання відбулося з об`єктивних причин, так як ОСОБА_2 обґрунтовано розраховував на продовження строку позики, після отримання відмови ОСОБА_1 не заперечував проти надання йому строку для збирання відповідної суми коштів. Визначення суми штрафу виключно в доларах США, тоді як основне зобов`язання визначено в гривнях, не передбачено діючим законодавством України. Крім того, відповідно до положень ст. 549 ЦК України, штраф визначається у відсотках від суми боргу, проте таких умов укладений між сторонами договір позики не містить. Посилаючись на те, що повернення боргу за договором позики передбачено у доларах США, а тому інфляційні збитки не нараховуються.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 заперечує повернення позики за договором від 15 грудня 2017 року, ухилився від подання нотаріусу заяви про виконання зобов`язання та скасування обтяжень з нерухомого майна ОСОБА_6 , що передано в іпотеку, вважає, що є підстави для задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

Також вважає, що додаткове рішення від 23 травня 2023 року судом було ухвалено з порушенням норм процесуального права щодо процедури та підстав його прийняття. Звертає увагу на те, що в резолютивній частині рішення суду чітко зазначено, що у іншій частині вимог ОСОБА_1 відмовлено, при цьому, у зв`язку з відсутністю належної мотивувальної частини рішення суду від 03 травня 2023 року, неможливо встановити чи вирішувалися судом першої інстанції позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 06 червня 2023 року, представник відповідача вказує на те, що оскільки задоволено дві вимоги з трьох, а тому суд першої інстанції не правильно визначив суду понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, вказує на те, що 01 липня 2020 року в приміщенні АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 було повернуто йому 60600 доларів США за договором від 05 грудня 2018 року, з яких 60000 доларів США основний борг та 600 доларів США відсотки. Договір позики від 05 грудня 2018 року не був забезпечений, а тому він був зацікавлений у поверненні саме в погашенні боргу за цим договором. Посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просить його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги без задоволення.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди сторонами не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача за первісним позовом та його представника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить задовольнити частково, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції вставлено та з матеріалів справи вбачається що 15 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики з одночасним забезпечення його виконання заставою, який було нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т.А., відповідно до умов якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 1620000 грн, що є еквівалентом суми 60000 доларів США по курсу 27 грн 00 коп. Зазначену суму у доларах ОСОБА_2 зобов`язався провернути готівкою протягом 11 місяців, сплата проводиться щомісячно. Остаточна дата повного розрахунку між сторонами повинна бути проведена не пізніше 15 листопада 2018 року (т.1, а.с. 6).

Пунктами 3 та 4 цього договору узгоджено, що сторона, винна у неповерненні чи несвоєчасному поверненні грошей, як і сторона, винна у відмові у прийнятті грошей після належного повідомлення про це, має сплатити штраф у сумі 1000 доларів США за кожен прострочений місяць.

Повернення боргу має здійснюватися в місті Суми, за місцем проживання (на день повернення грошей) ОСОБА_1 або у приміщенні приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бурбики Т.А.

Виконання зобов`язання грошового зобов`язання за договором позики було забезпечено заставою належного ОСОБА_2 нежитлового приміщення (виробничий корпус), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 520,1 кв.м. вартість якого становила 2042000 грн 00 коп.

15 грудня 2017 року приватним нотаріусом внесено запис про обтяження у виді заборони на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 7).

Додатковими договорами до договору позики від 15 листопада 2018 року та від 19 листопада 2019 року, укладеними між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 змінено строк повернення коштів за договором позики, остаточно сторони визначили, що сума боргу у доларах мала бути повернута готівкою до 15 травня 2020 року (т.1, а.с. 8, 9).

03 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу з повідомленням про невиконання боржником умов договору, в якому просив повідомити ОСОБА_2 про порушення виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором позики (з одночасним забезпеченням його виконання заставою), посвідченим 15 грудня 2017 року та попередити його про відповідальність, в тому числі звернення стягнення на заставне майно, передбачену законодавством у випадку прострочення (невиконання) боржником грошового зобов`язання та ухилення від його виконання (т.1, а.с. 68).

12 серпня 2020 року та 03 грудня 2020 року приватним нотаріусом Бурбикою Т.А. були надіслані ОСОБА_2 заяви, в яких повідомив про загальну суму заборгованості, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , що становить 1620000 грн 00 коп. та запропоновано сплатити вищевказану суму протягом 3 банківських днів (т.1, а.с. 69, 70).

Також, ОСОБА_1 були надані копії розписок, датовані 09 листопада 2015 року та 31 жовтня 2016 року, та договір позики, датований 05 грудня 2018 року.

Так, в розписці від 09 листопада 2015 року зазначено, що ОСОБА_2 отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30000 доларів США, які зобов`язався повернути 09 листопада 2016 року (т.1, .с. 72).

Відповідно до розписки, датованої 31 жовтня 2016 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг 30000 доларів США, строком на один рік, до 01 листопада 2017 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, що становить 1% від суми боргу щомісяця (т.1, а.с. 73).

Зі змісту договору позики від 05 грудня 2018 року вбачається, що у відповідності до письмових розписок ОСОБА_2 від 09 листопада 2015 року на суму 30000 доларів США та 31 жовтня 2016 року на суму 30000 доларів США, ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав у власність 60000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 1968000 грн 00 коп. Сторони узгодили за користування грошовими коштами сплату 1% від суми боргу щомісячно, шляхом передачі готівкових коштів позикодавцю (т.1, а.с. 71).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, відповідачем не було надано доказів на підтвердження повернення ним грошових коштів за договором позики від 15 грудня 2017 року, а тому, на думку суду, є підстави для стягнення суми боргу, штрафу, 3% річних, та інфляційних збитків, а також звернення стягнення на заставне майно.

Колегія суддів погоджується в висновками суду першої інстанції про порушення прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку, оскільки вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

За змістом ст.ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За приписами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що відповідач не спростовує отримання ним від ОСОБА_1 в борг грошових коштів в сумі 1620000 грн 00 коп., що еквівалентно 60000 доларів США. Проте, ОСОБА_2 стверджує, що він належним чином виконав взяті на себе зобов`язання за цим договором позики та фактично повернув ОСОБА_1 отриману позику в сумі 60000 доларів США 01 липня 2020 року. У свою чергу ОСОБА_1 стверджував, що 01 липня 2020 року ОСОБА_2 повернув йому кошти в розмірі 60600 доларів США на виконання умов договору від 05 грудня 2018 року.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що відповідачем не підтверджено на доказах виконання зобов`язання за договором позики від 15 грудня 2017 року.

Так, частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Тобто, допустимим доказом виконання боржником зобов`язання за договором позики є розписка, складена позикодавцем про отримання коштів, проте така розписка суду надана не була.

Укладений між сторонами договір позики не містять умов, які б передбачали складення ОСОБА_1 виключно нотаріально посвідченої розписки про повернення ОСОБА_2 коштів за договором, а тому посилання відповідача на наявність домовленостей з приватним нотаріусом про явку позивача для складання відповідних документів є непереконливими.

Судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги надані відповідачем протоколи допиту свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , надані в рамках кримінального провадження №0002374, оскільки показання свідків не є допустимим доказом виконання боржником свого зобов`язання. Крім того, жодний із свідків у своїх показаннях не вказували на те, що вони були присутні безпосередньо при переданні 01 липня 2020 року ОСОБА_2 коштів.

Таким чином, враховуючи те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт виконання ОСОБА_2 боргового зобов`язання, а тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з нього позики в сумі 1620000 грн 00 коп.

Перевіряючи рішення суду в частині стягнення з відповідача неустойки колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Як уже зазначалося, пунктом 3 договору позики від 15 грудня 2017 року сторони узгодили, що сторона, винна у неповерненні чи не своєчасному поверненні грошей має сплатити штраф в сумі 1000 доларів США за кожен день прострочення.

У той же час за змістом ст.ст. 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Колегія судді вважає безпідставними посилання представника відповідача у доводах апеляційної скарги, як на підставу для відмови у стягненні неустойки, на те, що штраф визначено у твердій грошовій сумі в іноземній валюті, а не у відсотковому співвідношенні, оскільки сторони договору позики досягли згоди щодо порядку та розміру нарахування неустойки у виді штрафу, а чинне законодавство не містить заборони на стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті.

Разом з тим, суд першої інстанції, при вирішенні позовних вимог про стягнення штрафу, не взяв до уваги зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», що набрали чинності з 04 липня 2020 року.

Так, вказаним Законом Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 15, яким передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Отже, починаючи з 04 липня 2020 року відсутні правові підстави для нарахування та стягнення, в тому числі за договорами позики укладеними з фізичними особами, неустойки за прострочення виконання зобов`язанням.

За таких обставин, беручи до уваги те, що остаточний строк виконання ОСОБА_2 зобов`язання погоджено до 15 травня 2020 року, а також те, що сторонами договору визначено сплату штрафу за кожен повний прострочений місяць, а тому є підстави для стягнення штрафу за один місяць (з 16 травня 2020 року по 16 червня 2020 року), що становить 1000 доларів США, що по визначеному позивачем курсу НБУ 26,8 грн за 1 долар США складає 26800 грн 00 коп.

Крім того, відповідності положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 прострочив виконання зобов`язання за договором позики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з нього на користь позивача 3% річних за період з 16 травня 2020 року по 20 серпня 2021 року.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року в справі № 369/5393/15 (провадження № 61-21713св18), від 05 червня 2019 року в справі № 367/5899/15-ц (провадження № 61-13768св18).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині стягнення 158607 грн 81 коп. інфляційних втрат, не взяв до уваги те, що сума позики - 1620000 грн 00 коп., визначена в еквіваленті до іноземної валюти доларів США, крім того, повернення боргу сторонами обумовлено саме у доларах США, що становить 60000 доларів США.

За таких обставин, враховуючи те, що погашення заборгованості за договором позики визначено у доларах США, висновок суду про застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних витрат є помилковим.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 липня 2020 року в справі № 754/16773/17 (провадження № 61-18824св19).

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що обґрунтованими є вимоги позивача щодо стягнення 1620000 грн 00 коп. позики, 61431 грн 94 коп. 3% річних, 26800 грн 00 коп. неустойка (штрафу) за прострочення повернення грошей, а разом 1708231 грн 94 коп.

Таким чином, рішення суду від 03 травня 2023 року на підставі п. 1 п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення позову про стягнення інфляційних втрат, з ухваленням нового рішення про відмову в цій частині вимог, а в частині вирішення вимог про стягнення суми неустойки змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 26800 грн 00 коп. штрафу.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду від 23 травня 2023 року, яким вирішено позовні вимоги про звернення стягнення на заставне майно, колегія суддів звертає увагу на те, що дійсно стосовно цієї позовної вимоги рішення суду від 03 травня 2023 року не ухвалювалося, жодних висновків про відмову у задоволенні цієї вимоги у рішенні суду від 03 травня 2023 року не наведено.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3 Закону).

Згідно із ч. 1 ст. 7 цього Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі №361/7543/17, в якій про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. При цьому, з метою забезпечення однозначного розуміння ухваленого рішення у резолютивній частині слід зазначати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне.

Враховуючи те, що факт порушення відповідачем зобов`язання за договором позики, що було забезпечено іпотекою, знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на передане відповідачем в іпотеку нежитлове приміщення.

Однак, ухвалюючи додаткове рішення від 23 травня 2023 року суд першої інстанції не врахував положення ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються:

загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

опис нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності);

спосіб реалізації предмета іпотеки;

пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.

У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Збільшивши свої позовні вимоги (т.1, а.с. 61-62), ОСОБА_1 просив звернути стягнення за предмет іпотеки, шляхом продажу вказаного майна на прилюдних торгах.

За таких обставин, беручи до уваги визначений позивачем спосіб реалізації іпотечного майна, є підстави зміни додаткового рішення суду від 23 травня 2023 року, шляхом викладу резолютивної частини цього рішення в наступній редакції: «У рахунок погашення боргу ОСОБА_2 за договором позики від 15 грудня 2017 року на загальну суму 1708231 гривня 94 копійки, звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно: нежитлове приміщення (виробничий корпус) загальною площею 520,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , складові частини: виробничий корпус «Б», площею 275 кв.м, виробничий корпус «В», площею 245,1 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, що належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах».

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тобто, у зв`язку зі зміною рішення суду в частині присудженого до стягнення розміру боргу, підлягає зміні рішення суду щодо розподілу понесеного позивачем судового збору, стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до частки задоволених позовних вимог, що становить 8459 грн 03 коп.

Колегія суддів вважає непереконливими твердження представника відповідача, викладені у доводах апеляційної скарги на додаткове рішення суду від 06 червня 2023 року, про те, що заявлена позивачем вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 50000 грн, є самостійною вимогою, і частку від задоволених позовних вимог необхідно обраховувати виходячи з трьох окремих позовних вимог, оскільки вимога про стягнення моральної шкоди в рамках цієї судової справи не стосувалася захисту честі, гідності та ділової репутації, як помилково вважає представник відповідача.

Відповідач у доводах апеляційної скарги не ставить під сумнів обґрунтованість понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, що становила 25000 грн 00 коп., а тому додаткове рішення суду від 06 червня 2023 року в цій частині не перевіряється.

Разом з тим, беручи до уваги положення п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до частки задоволених позовних вимог, належить зменшити присуджений до стягнення з відповідача на користь позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу до 18632 грн 22 коп. цих витрат, у зв`язку з чим додаткове рішення суду першої інстанції від 06 червня 2023 року належить змінити.

Крім того, пропорційно до частки задоволених вимог апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача належить стягнути 4812 грн 84 коп. судового збору та 3392 грн 31 коп. витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені відповідачем в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , які подані його представником адвокатом Турченком Сергієм Петровичем, задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 травня 2023 року скасувати в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат в сумі 158607 гривень 81 копійку, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 травня 2023 року змінити в частині розміру присудженої до стягнення неустойки (штрафу) та в частині розподілу судових витрат, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 26800 грн 00 коп. неустойки (штрафу) та 8459 гривень 03 копійки судового збору, а не в розмірі визначеному судом першої інстанції.

В іншій оскаржуваній частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 травня 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2023 року змінити, виклавши абзац перший резолютивної частини додаткового рішення в такій редакції:

«У рахунок погашення боргу ОСОБА_2 за договором позики від 15 грудня 2017 року на загальну суму 1708231 гривню 94 копійки, звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно: нежитлове приміщення (виробничий корпус) загальною площею 520,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , складові частини: виробничий корпус «Б», площею 275 кв.м, виробничий корпус «В», площею 245,1 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, що належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах».

Додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 червня 2023 року змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 18632 гривні 22 копійки витрат на професійну правничу допомогу, понесену позивачем в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4812 гривень 84 копійки судового збору та 3392 гривні 31 копійку витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені відповідачем в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 28 вересня 2023 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова