Постанова

Іменем України

13 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 450/2187/15-ц

провадження № 61-6483св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» на постанову Львівського апеляційного суду від 27 березня 2023 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У вересні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення солідарно зі згаданих відповідачів на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованості за кредитним договором

№ 105/13/07- Ф від 06 листопада 2007 року у розмірі 30 961,00 доларів США та 54 699,39 грн, в тому числі: заборгованість за кредитом (у тому числі прострочена) - 28 373,40 доларів США; заборгованість за відсотками (у тому числі прострочена) - 2 481,96 доларів США; заборгованість з комісії (в тому числі прострочена) - 105,88 доларів США; пеня за прострочення сплати кредиту - 54 699,39 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 листопада 2007 року між ВАТ КБ «Надра» (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений кредитний договір № 105/13/07-Ф, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 40 000,00 дол. США зі сплатою відсотків в сумі 12,49 % річних на строк до 01 листопада 2021 року.

Цього ж дня в якості забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (поручителі) було укладено окремі договори поруки, відповідно до умов яких поручителі зобов`язувались перед банком відповідати за виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що випливають з кредитного договору.

Посилаючись на те, що відповідачі свої зобов`язання не виконали, у зв`язку із чим станом на 20 серпня 2015 року утворилась заборгованість, банк просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 06 листопада 2007 року № 105/13/07-Ф, яка складає 30 961,00 доларів США, що станом

на 10 листопада 2015 року становить еквівалент за курсом НБУ (100 доларів США = 2 275,4934 грн) в національній валюті 704 362,75 грн, а також пеню за прострочення сплати кредиту - 54 699,39 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 06 листопада 2007 року № 105/13/07- Ф, яка складає 30 961,00 доларів США, що станом

на 10 листопада 2015 року становить еквівалент за курсом НБУ (100 доларів США = 2 275,4934 грн) в національній валюті 704 362,75 грн, а також пеню за прострочення сплати кредиту - 54 699,39 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 в односторонньому порядку порушила взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 105/13/07- Ф від 06 листопада 2007 року, тому відповідно до вимог статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору позикодавець вправі вимагати дострокового повернення кредиту та виплати належних за цим договором платежів як від божника, так і від поручителів.

Не погодившись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 червня 2016 року заяву представника відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

У червні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2016 року зупинено апеляційне провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 450/1473/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року позов задоволено та визнано кредитний договір «105/13/07-Ф від 06 листопада 2007 року недійсним.

Постановою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у справі №450/1473/16-ц заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними пункти 1.3.2 та 4.3.11 кредитного договору про щомісячну плату за управління кредитом в розмірі 0,1 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом та сплату одноразової комісії за управління кредитом в розмірі 1,5 % від суми кредиту. В задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року апеляційне провадження у даній справі поновлено.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року задоволено заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» (далі - ТОВ «Цикл Фінанс») про заміну сторони у справі та залучено до участі у даній справі ТОВ «Цикл Фінанс» як правонаступника позивача - ПАТ «Комерційний банк «Надра».

24 січня 2023 року ТОВ «Цикл Фінанс» (у зв`язку з тим, що постановою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у справі №450/1473/16-ц було визнано недійсними пункти 1.3.2 та 4.3.11 кредитного договору) подано до суду заяву про відмову від позовних вимог в частині та уточнення до цієї заяви.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року прийнято відмову ТОВ «Цикл Фінанс» (як правонаступника позивача - ПАТ «комерційний банк «Надра») від позову до в частині позовних вимог про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 заборгованості: 5 243,88 доларів США - за тілом кредиту; 1 806,71 доларів США - за відсотками; 105,88 доларів США - за комісією; 54 699,39 грн - пені, у зв`язку з чим заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року у вищезгаданій частині було визнано нечинним - з закриттям провадження у справі в цій частині.

З огляду на вказане, ТОВ «Цикл Фінанс» остаточно просив стягнути:

- солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Цикл Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 105/13/07- Ф від 06 листопада 2007 року у розмірі 23 804,77 доларів США, з яких: 23 129,52 долари США - заборгованість за тілом кредиту, а 675,25 доларів США - нараховані відсотки;

- солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Цикл Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 105/13/07- Ф від 06 листопада 2007 року у розмірі 23 804,77 доларів США, з яких: 23 129,52 долари США - заборгованість за тілом кредиту, а 675,25 доларів США - нараховані відсотки.

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 березня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено частково.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області

від 10 листопада 2015 року (в чинній його частині) скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «комерційний банк «Надра» (в редакції, уточненій ТОВ «Цикл Фінанс», як правонаступником ПАТ «комерційний банк «Надра») задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Цикл Фінанс» 21 171,38 доларів США заборгованості за кредитним договором № 105/13/07-Ф, укладеним

06 листопада 2007 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що постановою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у цивільній справі

№ 450/1473/16-ц визнано недійсними пункти 1.3.2 та 4.3.11 кредитного договору про щомісячну плату за управління кредитом в розмірі 0,1 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом та сплату одноразової комісії за управління кредитом в розмірі 1,5 % від суми кредиту, у зв`язку із чим апеляційний суд дійшов висновку про збільшення обсягу відповідальності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як поручителів, що в свою чергу є правовою підставою для висновку про припинення поруки на підставі частини 1 статті 559 ЦК України.

Враховуючи розрахунок заборгованості, наданий позивачем, а також контррозрахунок, наданий відповідачем, беручи до уваги сплату відповідачем одноразово комісію за управління кредитом у розмірі 1,5 %, суд дійшов висновку, що часткове задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості у розмірі 21 171, 38 доларів США (тіло кредиту).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Цикл Фінанс» на постанову Львівського апеляційного суду від 27 березня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 вересня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ТОВ «Цикл Фінанс», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у солідарному стягненню заборгованості з поручителів та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його уточнені позовні вимоги.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 2-588/10, від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 29 травня 2019 року у справі

№ 539/1582/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково вважав, що визнання недійсними пунктів 1.3.2 та 4.3.11 кредитного договору про щомісячну плату за управління кредитом в розмірі 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом та сплату одноразової комісії за управління кредитом в розмірі 1,5% від суми кредиту, призвело до збільшення обсягу відповідальності.

Та обставина, що частина зобов`язань за кредитом була визнана незаконною, не є підставою для висновку про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки при укладенні договорів поруки поручителі давали згоду на оплату даної комісії, яка була передбачена умовами кредитного договору на момент підписання покури.

Водночас, відсоткова ставка за кредитним договором не підвищувалась, не відбувалось відстрочення виконання, що призвело до збільшення періоду, за який нараховуються проценти, не встановлювалась неустойка, тому висновок апеляційного суду про збільшення обсягу відповідальності поручителів є помилковим.

Також зазначав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Єдиним допустимим доказом отримання готівкової іноземної валюти позичальником та факт виконання умов договору є касовий документ - заява про видачу готівки.

Вважає, що позивач надав належні докази видачі коштів позичальнику, які не спростовані останнім. Відповідачем взагалі не надано жодних належних та допустимих доказів оплати одноразової комісії банку, а в основу позиції суду покладено виключно усні пояснення відповідача, які не можуть бути доказами.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не поданий.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 06 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого з є ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 105/13/07-Ф, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі

40 000,00 дол. США зі сплатою відсотків в сумі 12,49% річних. Строк дії даного кредитного договору по 01 листопада 2021 року.

Відповідно до пунктів 3.3, 3.3.2 , 3.3.3 кредитного договору № 105/13/07-Ф від 06 листопада 2007 року позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені пунктами 1.3.1.,1.3.2. цього договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок банку суми мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 590,00 дол. США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до 05 числа місяця, наступного за тим, в якому було здійснене нарахування відсотків.

Відповідно до пункту 1.3.2. кредитного договору плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,1 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у пункті 1.1 цього Договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць протягом якого Позичальник користувався Кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався Кредитом.

Пунктом 4.3.11 кредитного договору встановлено, що позичальник зобов`язаний сплатити одноразово не пізніше дати видачі кредиту комісію за управління кредитом у розмірі 1,5 % від суми кредиту, зазначеної у пункті 1.1 договору.

В якості забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором

06 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено два окремі договори поруки, відповідно до умов яких поручителі зобов`язалися перед банком відповідати за виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що випливають з кредитного договору.

Із заяви на видачу готівки № 775 від 06 листопада 2007 року вбачається, що позивач повністю виконав своє зобов`язання перед ОСОБА_1 , проте остання належним чином свої зобовязання не виконала, у зв`язку із чим банк звернувся до суду з цим позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у справі №450/1473/16-ц заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 листопада

2018 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними пункти 1.3.2 та 4.3.11 кредитного договору про щомісячну плату за управління кредитом в розмірі 0,1 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом та сплату одноразової комісії за управління кредитом в розмірі 1,5 % від суми кредиту. В задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року задоволено заяву ТОВ «Цикл Фінанс» про заміну сторони у справі та залучено до участі у даній справі ТОВ «Цикл Фінанс» як правонаступника позивача - ПАТ КБ «Надра».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційної інстанції не відповідає.

Щодо солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителів

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У постанові від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що «для припинення поруки достатнім є встановлення таких змін в основному зобов`язанні. При цьому подальше фактичне виконання зобов`язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов`язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення обсягу відповідальності). Збільшення цієї відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту».

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 2-588/10 (755/18438/16-ц) (провадження № 14-275цс19) сформульований висновок, що «до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Отже, у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком. Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам потрібно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання».

Відмовляючи у задоволенні позову в частині солідарного стягнення заборгованості з боржника і поручителів, апеляційний суд виходив з того, що постановою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року було визнано недійсними пункти 1.3.2 та 4.3.11 кредитного договору про щомісячну плату за управління кредитом в розмірі 0,1 % від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом та сплату одноразової комісії за управління кредитом в розмірі 1,5 % від суми кредиту, тобто рішенням суду встановлено факт збільшення обсягу відповідальності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як поручителів, що є правовою підставою для висновку про припинення поруки на підставі частини 1 статті 559 ЦК України.

Разом з тим, суд касаційної інстанції не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, оскільки визнання недійсними пунктів 1.3.2 та 4.3.11 кредитного договору не призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителів.

Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що та обставина, що частина зобов`язань за кредитом була незаконною, не є підставою для висновку про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України, оскільки при укладенні договорів поруки поручителі давали згоду на оплату даної комісії, яка була передбачена умовами кредитного договору на момент підписання поруки, тобто поручителі фактично погодились забезпечувати таку комісію.

Водночас, відсоткова ставка за кредитним договором не підвищувалась, не відбувалось відстрочення виконання, що призвело до збільшення періоду, за який нараховуються проценти, не встановлювалась (збільшувалась) неустойка, не встановлювались нові умови щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо, у зв`язку із чим висновок суду апеляційної інстанції щодо збільшення обсягу відповідальності поручителів є помилковим.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що зобов`язання за договорами поруки припинились у повному обсязі на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

При таких обставинах поручителі повинні нести відповідальність за невиконання позичальником умов кредитного договору.

Разом із тим, припинення поруки може бути пов`язане, зокрема, і з закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З огляду на зміст другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12).

Правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту або збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Припинення поруки не є тотожним з припиненням договору поруки, оскільки порукою забезпечуються певні зобов`язання, які за кредитним договором визначаються у тому числі також щомісячними платежами, а тому припинення поруки за певним щомісячним платежем, як окремим щомісячним зобов`язанням, яке є складовою частиною загального зобов`язання за кредитом, не зумовлює припинення поруки в цілому за усім кредитним зобов`язанням, визначеним щомісячними платежами.

Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексуу редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі №6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі

№6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі №644/6558/15-ц, а також висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11).

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами погоджено строк дії кредитного договору до 01 листопада 2021 року, доказів зміни строку виконання основного зобов`язання матеріали справи не містять.

Умовами договорів поруки передбачено, що дія цих договорів закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов`язань згідно з умовами цих договорів, а томубанк мав пред`явити вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем, за якими платежами порука припинилась.

Також з матеріалів справи вбачається і визнається сторонами, що останній платіж в повному обсязі був здійснений позичальником 09 січня 2015 року, в подальшому позичальник сплачував кредитну заборгованість, проте у меншому розмірі ніж мінімально необхідна сума щомісячного платежу згідно з пунктом 3.3.2 договору, з цим позовом банк звернувся до суду 01 вересня 2015 року.

Таким чином, порука припинилась виключно в частині щомісячного платежу, який позичальник мав внести у лютому 2015 року, проте з матеріалів справи вбачається, і це підтверджується доводами касаційної скарги, що позичальник після подачі цього позову сплатив відсотки за даний період, а позивач виключив платіж по тілу за цей період з розрахунку заборгованості.

Отже вказана обставина не зумовлює припинення поруки в цілому за усім кредитним зобов`язанням, визначеним щомісячними платежами на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

За таких обставин підстав для визнання поруки ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 як за частиною першою, так і за частиною четвертою статті 559 ЦК України немає.

Щодо визначення суми заборгованості, яка підлягає стягненню

Уточнивши позовні вимоги в ході розгляду справи, банк остаточно просив стягнути:

- солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Цикл Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 105/13/07- Ф від 06 листопада 2007 року у розмірі 23 804,77 доларів США, з яких: 23 129,52 долари США - заборгованість за тілом кредиту, а 675,25 доларів США - нараховані відсотки;

- солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Цикл Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 105/13/07- Ф від 06 листопада 2007 року у розмірі 23 804,77 доларів США, з яких: 23 129,52 долари США - заборгованість за тілом кредиту, а 675,25 доларів США - нараховані відсотки.

Заперечуючи проти задоволення позову, представник ОСОБА_1 - адвокат Дяків В. Б. надав контррозрахунок заборгованості з урахуванням визнання судовим рішенням недійсними пунктів 1.3.2 та 4.3.11 кредитного договору, відповідно до якого заборгованість за відсотками в межах заявлених позовних вимог відсутня, а заборгованість за тілом кредиту складає 21 171,38 дол. США.

Вказаний контррозрахунок відповідача здійснений з урахуванням суми кредиту - 39 400,00дол. США.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що вимога пункту 4.3.11 кредитного договору щодо сплати позичальницею одноразово не пізніше дати видачі кредиту комісії за управління кредитом у розмірі 1,5 % від суми кредиту (600 доларів США = 1,5 % від 40 000 доларів США) відбувалася у той спосіб, що позичальниці було видано кредит на суму 39 400,00 дол. США.

Позивачем вказані обставини не спростовано та не надано доказів того, що позичальницею ОСОБА_1 не було виконано умову пункту 4.3.11 кредитного договору.

Одночасно, судом враховано, що пункт 4.3.11 кредитного договорувизнаний у судовому порядку недійсним.

Таким чином, суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що заборгованість за кредитним договором

№ 105/13/07- Ф від 06 листопада 2007 року у загальному розмірі становить

21 171,38 доларів США тіла кредиту.

Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки викладені за встановлення інших фактичних обставин.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, відповідно до статті 400 ЦПК України, а тому позбавлений можливості ухвалити у цій справі нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи наведене доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження у ході касаційного розгляду справи, ухвалену у справі постанову апеляційного суду в повній мірі не можна вважати законною.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені у наведених заявником у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, щодо застосування частини першої статті 559 ЦК України, залишив поза увагою те, що зміни основного зобов`язання не відбулося, відтак, не було і збільшення обсягу відповідальності поручителів, та зробив помилковий висновок про припинення поруки ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Верховний Суд встановив, що суд апеляційної інстанції не перевірив наявність правових підстав для стягнення заборгованості з поручителів з урахуванням вимог частини четвертої статті 559 ЦК України, що є обов`язком суду при вирішенні спору про стягнення заборгованості з поручителів.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов переконання, що постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до поручителів підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Цикл Фінанс» заборгованості за кредитним договором в розмірі 21 171,38 дол. США.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. (частини перша-четверта статті 412 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 406, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 27 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (в редакції, уточненій товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», як правонаступником публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра») задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 105/13/07-Ф

від 06 листопада 2007 року на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» 21 171,38 доларів США.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 105/13/07-Ф

від 06 листопада 2007 року на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» 21 171,38 доларів США.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович