ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року

м. Черкаси

справа № 711/920/23 провадження № 22-ц/821/1475/23 категорія: 304020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

секретар: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Шарая Людмила Олександрівна

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_2 : адвокат Шимановський Артем Володимирович

треті особи: ОСОБА_4 , Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Шимановського Артема Володимировича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Жанна Вікторівна, Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

13 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В., Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником 1/6 частини будівельних матеріалів, що використані під час будівництва самочинно збудованого житлового будинку з підвалом по АДРЕСА_1 , на підставі рішення суду від 28 жовтня 2020 року, оскільки успадкував таке майно після смерті свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спір щодо спадкового майна після смерті батька позивача вирішувався судом на підставі позову позивача до відповідачів, який він подав до суду у вересні 2017 року.

Натомість в період розгляду судом справи між відповідачами був укладений договір дарування, на підставі якого право власності на житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_6 .

Позивач вважає, що оспорюваний ним договір дарування був укладений для приховування факту самочинного будівництва і є наслідком недобросовісної поведінки відповідачів, оскільки ОСОБА_3 (відчужувач за договором дарування) неправомірно набула у власність і здійснила за собою державну реєстрацію права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , а відтак не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на його відчуження.

ОСОБА_1 стверджує, що оспорюваний ним договір дарування за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків і укладений з порушенням вимог ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним. Оспорюваний договір дарування порушує права позивача, як власника будівельних матеріалів, з яких складається самочинно побудований житловий будинок і унеможливлює виконання рішення суду від 28 жовтня 2020 року. Визнання оспорюваного договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірний житловий будинок поновить порушені права позивача, внаслідок чого він звернувся до суду з даним позовом.

В позовній заяві ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування серія та номер 1096, посвідчений 11 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В. житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зроблену приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та номер 1096, посвідчений 11 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В., який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 37518014 від 11 жовтня 2017 року, зроблений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь держави судовий збір 1 073 грн. 60 коп.

Додатковим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 серпня 2023 року задоволено заяву представника позивача адвоката Шарої Л.О. про ухвалення додаткового рішення.

Доповнено рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2023 року абзацами, якими:

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 17 липня 2023 року, ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_8 оскаржила його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Шимановський А.В. просив скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2023 року як незаконне та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час вирішення спору, суд першої інстанції не врахував, що у справі № 711/7983/17 про визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом права власності на будівельні матеріали, що використані під час будівництва 1/6 частки житлового будинку з підвалом по АДРЕСА_1 предметом спору були будівельні матеріали, а не нерухоме майно, тому передача майна за договором дарування між відповідачами ніяк не впливає на ОСОБА_1 на 1/6 частину будівельних матеріалів, які належать йому за законом.

Дані дії відповідачів не призвели до фактичного порушення права позивача, оскільки, навіть, після того як ОСОБА_3 подарувала будинок ОСОБА_7 , право ОСОБА_1 на 1/6 частину будівельних матеріалів залишилося незмінним.

Суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відповідно до статті 184 ЦК України речі можуть бути з родовими ознаками та індивідуальні.

Рішенням суду у справі № 711/7983/17 не встановлено конкретну кількість та розмір в якому визначається 1/6 частина будівельних матеріалів, яка належить позивачу. Дану частину будівельних матеріалів взагалі неможливо відокремити з вже фактично побудованого будинку.

В даному випадку укладення спірного договору дарування не було і не могло бути направленим на ухилення від виконання рішення у справі № 711/7983/17, оскільки позовні вимоги у даній справі були заявлені ОСОБА_1 як до ОСОБА_3 (дарувальника) та і до ОСОБА_2 (обдарованої), тобто до обох одночасно.

Більше того, позивачем у справі № 711/7983/17 було заявлено вимогу про визнання права власності на будівельні матеріали, а не на рухоме майно, а тому зміна власників ніяким чином не впливає на право позивача на будівельні матеріали, з яких збудовано будинок.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що позивач звернувся до суду з позовом на початку лютого 2023 року, а договір дарування був укладений 11 жовтня 2017 року, отже трирічний строк для звернення до суду за захистом своїх прав у позивача пропущений як на момент звернення до суду так і на момент початку збройної агресії російської федерації. Позивачем не доведено об`єктивної неможливості дізнатися про наявність договору дарування з огляду на те, що про перехід права власності на будинок можливо дізнатися з відкритих джерел.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_1 адвоката Шарої Л.О. зазначено, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

При ухваленні оспорюваного рішення, суд вірно послався в своєму висновку на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 жовтня 2020 року у справі № 711/7983/17, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно домоволодіння по АДРЕСА_1 ; за позивачем ОСОБА_1 визнано у порядку спадкування за законом право власності на будівельні матеріали, що використані під час будівництва 1/6 частини самочинно збудованого житлового будинку з підвалом по АДРЕСА_1 .

Позивач в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 набув прав власника щодо 1/6 частини будівельних матеріалів, з яких побудований спірний будинок, а отже має право на набуття у власність пропорційної частки у праві власності на такий об`єкт, тобто має право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3, 5 статті 376 ЦК України або відшкодування витрат на будівництво відповідно до ч. 6 статті 376 ЦК України, оскільки таке право є суб`єктивним, що переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК України.

Невиконання рішення суду у справі № 711/7983/17 та наявність оспорюваного договору дарування унеможливлює права позивача на володіння та розпорядження своїм спадковим майном, адже таке майно зникло. Оспорюваний договір дарування протиправно змінив правовий режим успадкованого позивачем майна: будівельні матеріали, використані ним під час самочинного будівництва стали об`єктом нерухомого майна. Тобто, позивач без будь-яких компенсаційних виплат, без його згоди та відома позбавлений права власності на своє майно.

Рішенням суду у справі № 711/7983/17 фактично встановлено, що спірний будинок є об`єктом самочинного будівництва, а тому здійснення реєстрації права власності на нього як на об`єкт нерухомого майна протирічить вимогам закону.

Крім того, суд першої інстанції вірно врахував ту обставину, що договір дарування між відповідачами був укладений під час наявності судового спору щодо правомірності набуття ОСОБА_3 у власність спірного будинку, відповідачі не повідомляли суд та учасників справи про переоформлення ними права власності на спірний будинок, а отже така поведінка свідчить про недобросовісний характер дій відповідачів.

Доводи апеляційної скарги про пропущення позивачем строку позовної давності є безпідставними, адже укладення договору дарування відповідачі приховали, не повідомивши про це позивача та суд під час розгляду справи № 711/7983/17. Про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався після отримання рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:044:0052 площею 0,0496 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі державного акту серія та номер ЧР 24-2-2025, виданий 22 лютого 1999 року, видавник Виконавчий комітет Черкаської міської ради, призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

На вказаній земельній ділянці ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , перебуваючи у шлюбі між собою, побудували житловий будинок загальною площею 295,2 кв.м. (далі спірний будинок), а тому будівельні матеріали та обладнання, які використані під час будівництва такого будинку були об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Будівництво спірного будинку здійснювалось без дозволів, що видаються органом державного архітектурно-будівельного контролю на виконання будівельних робіт та належно затверджених проектів або будівельних паспортів, внаслідок чого такий об`єкт є самочинно зведеним і по закінченню будівництва не прийнятий в експлуатацію у передбаченому законом порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 і після його смерті відкрилась спадщина на належне йому за життя майно.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як діти спадкодавця, а також ОСОБА_3 , як дружина спадкодавця, які є спадкоємцями першої черги за законом звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , внаслідок чого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Яценко О.В. було відкрито спадкову справу № 9/2017.

18 травня 2017 року державним реєстратором Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради Великою О.В. було здійснено реєстраційні дії щодо реєстрації права власності на спірний будинок за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 20560127.

Зазначені обставини справи встановлені рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 жовтня 2020 року у справі № 711/7983/17, яке набрало законної сили 19 жовтня 2022 року (а.с. 12-16 Т.1), а тому у відповідності до ч. 5 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

11 жовтня 2017 року відповідачами було укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В. та зареєстрований за номером 1096, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 спірний будинок (а.с. 179-180 Т.2).

Того ж дня відповідачами було укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В. та зареєстрований за номером 1097, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :02:044:0052, на якій знаходиться спірний будинок.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 11 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Вінніченко Ж.В. здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірний будинок (номер запису про право власності 22772590) та земельну ділянку, на якій знаходиться спірний будинок (номер запису про право власності 22773298), що підтверджується відповідною інформаційною довідкою № 320730304 від 20 січня 2023 року (а.с. 28-29 Т.1).

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_9 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до відповідачів про скасування державної реєстрації права власності на майно та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, справа № 711/7983/17.

07 жовтня 2017 року судом було відкрито провадження у справі, а 28 жовтня 2020 року суд ухвалив рішення, яким:

- скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35335649 від 24 травня 2017 року, 10 год. 47 хв. 35 сек., прийняте державним реєстратором Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради Великою О.В., номер запису про право власності 20560127 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно домоволодіння по АДРЕСА_1 ;

- визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після померлого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на будівельні матеріали, що були використані в процесі будівництва 1/6 частини самочинно збудованого житлового будинку з підвалом по АДРЕСА_1 .

Відповідне судове рішення набрало законної сили 19 жовтня 2022 року у зв`язку із ухваленням Верховним Судом постанови від 19 жовтня 2022 року, якою відповідне рішення суду залишено в силі (а.с. 12-29 Т.1).

Задовольняючи в рамках судової справи № 711/7983/17 позов частково, суд встановив, що декларація про готовність спірного об`єкта до експлуатації органом державного архітектурно-будівельного контролю не розглядалась та рішення про її реєстрацію або повернення не приймалось, а отже, спірне майно є самочинно збудованим і не введено в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд у такому рішенні зазначив, що оскільки державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, то у державного реєстратора були відсутні підстави для реєстрації права власності на спірний будинок за ОСОБА_3 у зв`язку з ненаданням реєстратору документів, передбачених ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127. Внаслідок чого суд дійшов висновку про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на спірний будинок.

З урахуванням вимог статей 1216, 1218, 1231, 1261 ЦК України, а також факту самочинного будівництва, здійсненого спадкодавцем і ОСОБА_3 , спадкоємці спадкують лише право власності на будівельні матеріли тощо, які були використані під час будівництва, а тому суд дійшов висновку про необхідність визнання за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом права власності на 1/6 частку будівельних матеріалів, із яких складається самочинно побудований спірний будинок.

02 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради з питанням про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35335649 від 24 травня 2017 року, номер запису про право власності 20560127, про державну реєстрацію права власності на спірний будинок за ОСОБА_3 .

Проте 09 грудня 2022 року державний реєстратор виніс рішення, яким відмовив позивачу у вчиненні відповідних реєстраційних дій. В обґрунтування свого рішення державний реєстратор послався на те, що відомості про право власності на будівельні матеріали не відноситься до речових прав, які підлягають державній реєстрації. Також державний реєстратор у своєму рішення зазначив, що право власності з реєстраційним номером 20560127 є припиненим у зв`язку з нотаріальним переходом права власності на спірний будинок (а.с. 27 Т.1).

За таких обставин позивач, стверджуючи про порушення його законних прав та інтересів, як власника 1/6 частини будівельних матеріалів, з яких побудований спірний будинок, оспорює дійсність договору дарування спірного будинку від 11 жовтня 2017 року, укладеного відповідачами, внаслідок чого задля ефективного відновлення своїх порушених прав та забезпечення дотримання належного правопорядку звернувся до суду з даним позовом.

Отже, з урахуванням вище приведених обставин, суд першої інстанції правомірно встановив, що між сторонами існує спір щодо порядку укладання правочинів відносно речових прав майно, який регулюється нормами ЦК України, ЗУ від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших нормативно-правових актів.

Перевіряючи обгрунтованість мотивів судового рішення, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно встановлених районним судом обставин справи вбачається, що спірний будинок є об`єктом самочинного будівництва, здійсненого ОСОБА_3 та її померлим чоловіком ОСОБА_5 .

Позивач ОСОБА_9 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 набув право власності щодо 1/6 частини будівельних матеріалів, з яких побудований спірний будинок а отже має право на набуття у власність пропорційної частки у праві власності на такий об`єкт, тобто має право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3, 5 ст. 376 ЦК України або відшкодування витрат на будівництво відповідно до ч. 6 ст. 376 ЦК України, оскільки таке право є суб`єктивним, що переходить у порядку спадкування відповідно до норм статей 1216, 1218 ЦК України.

У відповідності до статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього в автоматичному порядку. Воно не може бути відчужене, успадковане; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами. Для того, щоб самочинне будівництво стало об`єктом права власності, його необхідно легалізувати у передбаченому законом порядку. Процедура легалізації об`єкту самочинного будівництва передбачає обов`язкове прийняття такого об`єкту в експлуатацію і саме від вирішення питання про прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію з подальшим набуттям його у власність може бути реалізоване майнове право учасників будівництва.

Під час судового розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій достовірно встановлено, що прийняття спірного будинку в експлуатацію не здійснювалося, а відтак, таке майно не могло бути набуто у власність на умовах правового режиму об`єкту нерухомого майна.

Однак, на даний час право власності на спірний будинок набуто ОСОБА_2 на підставі оспорюваного договору дарування і зареєстроване у встановленому законом порядку. Відтак, висновок районного суду про те, що дана обставина порушує законні права та інтереси позивача є правильним, так як унеможливлює реалізацію його майнових прав, як правонаступника учасника самочинного будівництва, яким був померлий ОСОБА_5 .

Хоч ОСОБА_9 і не є стороною спірного правочину але надав докази порушення своїх прав та має право на його оскарження, про що рівно зазначено судом першої інстанції у його висновку від 17 липня 2023 року.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Ч. 5 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 3 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно ч. 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Частиною 2 статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 статті 722 ЦК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 статі 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 зазначено, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину оспорюваного заінтересованою особою правове значення має встановлення впливу наслідку вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У даному випадку важливим є врахування, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статі 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) вказано, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом провизнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

В постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) вказано, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу чи з іншої підстави, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року за наслідками розгляду цивільної справи № 910/12787/17 зазначено, що «спосіб захисту може бути визначено концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на проведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебували у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав».

Отже, виходячи з вищевикладеного, правових висновків Верховного Суду вбачається, що позивач, реалізуючи своє право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, де він не є стороною, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

При цьому, порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. За наслідками задоволення такого позову має відбуватися поновлення (захист) майнових прав позивача або ж його інтереси можуть бути реалізовані, внаслідок чого він зможе набути прав.

Згідно статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом та договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Під час вирішення даного спору, проаналізувавши всі наявні матеріали справи та надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладення відповідачами оспорюваного договору дарування та наявність державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на спірний будинок, фактично усуває позивача від участі у процедурі легалізації спірного будинку та унеможливлює виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 жовтня 2020 року у справі № 711/7983/17.

Визнання оспорюваного договору дарування недійсним обумовить анулювання наслідків укладення такого договору та необхідність внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру речових прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, суд прийшов до правильного висновку, що позивачем обраний правильний та ефективний спосіб захисту, застосування якого поновить його права та інтереси, а також надасть змогу усунути наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомості, що внесені без належної правової підстави.

Що стосується доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Згідно положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Натомість частиною п`ятою зазначеної статті ЦК передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Із встановлених обставин справи вбачається, що оспорюваний позивачем договір дарування був укладений 11 жовтня 2017 року, тобто під час наявності судового спору щодо правомірності набуття ОСОБА_3 у власність спірного будинку.

Сторони у справі не заперечили тієї обставини, що під час судового провадження у справі №711/7983/17 відповідачі не повідомляли суд та учасників справи про переоформлення ними права власності на спірний будинок шляхом укладання договору дарування, що вбачається з аналізу змісту тексту судових рішень по справі № 711/7983/17. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 жовтня 2020 року, яким закінчено розгляд справи № 711/7983/17 набрало законної сили 19 жовтня 2022 року. Позовна заява надійшла до суду 13 лютого 2023 року. Відповідачі не спростували твердження позивача про те, що йому стало відомо про оспорюваний договір після отримання рішення державного реєстратора від 09 грудня 2022 року про відмову у вчиненні реєстраційних дій на підставі заяви ОСОБА_9 від 02 грудня 2022 року, яку останній подав з метою виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 жовтня 2020 року (справа № 711/7983/17). Суд оцінив ті обставини, що поведінка позивача в даному випадку є логічною та послідовною, а його звернення до суду з позовом про оспорюваного договору дарування здійснено без невиправданих затримок і обумовлено очікуванням результатів остаточного вирішення цивільної справи № 711/7983/17. Апеляційний суд погоджується з висновок районного суду про те, що позивачем пропущено строк з поважної причини, поважність такої причини є доведеною стороною, а тому такий строк підлягає поновленню.

За таких обставин, враховуючи факт відсутності у відчужувача майна ОСОБА_3 права власності на будинок, відсутність у неї об`єкта цивільного права, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду про те, що направленість дій відповідачів при укладенні договору дарування було спрямоване не на реальне настання правових наслідків, а на уникнення процедури правового порядку набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва та усунення позивача від участі у такій процедурі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не містять доказів та посилань, що оскаржуване рішення є незаконним, та судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу, представником позивача адвокатом Шарою Л.О. заявлено вимогу про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, суд зауважує, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

Із матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що представництво інтересів ОСОБА_9 в суді апеляційної інстанції здійснювала адвокат Шарая Л.О., що підтверджується ордером серії СА № 1035678 від 06 вересня 2023 року, договором про надання правової допомоги № б/н від 01 вересня 2023 року та враховуючи вищеприведені висновки ВС, в яких зазначено, що вартість витрат на правничу допомогу підлягає стягненню незалежно від того чи надала сторона документально підтверджені витрати чи тільки очікує їх понести.

Суд апеляційної інстанції враховує, що позивачем визначено склад учасників справи та заявлено вимоги до двох відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому у відповідності до вимог 141 ЦПК України застосовує принцип пропорційності стягнення витрат на правничу допомогу та вважає, що такі витрати підлягають стягненню з двох відповідачів у рівних частках по 2 500 грн. з кожної з них.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Шимановського Артема Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Жанна Вікторівна, Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 28 вересня 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко