ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1897/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року, у складі судді Цвіри Д.М., у справі № 638/15614/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування його державної реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування його державної реєстрації.

Позов мотивовано тим, що з 27 вересня 1979 року по 21 лютого 2007 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

У 1990 року ОСОБА_3 набув членство в Молодіжному житлово-будівельному кооперативі «Незабудка». У період шлюбу, у 1996 році, за рахунок спільних коштів вони повністю сплатили пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 , внаслідок чого набули право власності на неї.

Після розірвання шлюбу вона разом з сином та його сім`єю залишилися проживати в цій квартирі. Питання про поділ майна між нею та ОСОБА_3 вирішено не було.

У вересні 2019 року їй стало відомо, що ОСОБА_3 , маючи заборгованість за побутовими кредитами, став жертвою шахрайських дій третіх осіб, у зв`язку з чим звернувся за правничою допомогою до адвоката Каламайка Д. Ю. Після цього, у травні 2019 року, довіряючи ОСОБА_2 , який обіцяв допомогти у вирішенні питання щодо розрахунків по заборгованості, ОСОБА_3 , діючи в стані обману зі сторони адвоката, підписав договір купівлі-продажу квартири.

Зазначала, що такими діями порушено її права, оскільки вона, як співвласник квартири, на її відчуження згоди не надавала.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 грудня 2020 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела порушення своїх прав укладеним між відповідачами правочином та обрала неправильний спосіб захисту.

Постановою Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 грудня 2020 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 13 травня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є. М.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому відчуження квартири без згоди позивача є підставою для визнання оскаржуваного правочину недійсним.

Постановою Верховного Суду від 02 серпня 2023 року постанову Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не надано оцінку добросовісності чи недобросовісності дій ОСОБА_2 при укладенні спірного правочину, оскільки можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи-контрагента за таким договором, а тому висновки суду про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 13 травня 2019 року недійсним є передчасними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на час набуття права власності на квартиру вона з ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим, після виплати повної вартості квартири кооперативу набула право власності на 1/2 частини вказаного майно, яке належало подружжю на праві спільної сумісної власності. Зазначені обставини ОСОБА_3 не спростовано та визнано, що квартира придбана за рахунок спільних коштів подружжя.

Під час укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не мав відповідних повноважень на відчуження квартири без її згоди, що свідчить про недійсність укладеного договору купівлі-продажу та необхідність скасування його державної реєстрації.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неналежний спосіб захисту, оскільки її позовна заява не містить вимог про реституцію, нею пред`явлено позов про визнання правочину недійним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Просив скасувати заходи забезпечення позову, зняти заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 та постановити окрему ухвалу. Крім того, вилучити з тексту вказівку на конкретну особу, щодо якої подано заяву про вчинення кримінального порушення, оскільки відповідно до витягу з ЄДРДР, номер к/п 0003765, до Шевченківського ВПГУНП в Харківській області надійшла заява про те, що «невідома особа, зловживаючи довірою, можливо скоїла шахрайські дії» , зазначити, що Відповідачем-2 було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення сімейством ОСОБА_5 за діями, які містять ознаки шахрайства.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування строку позовної давності не обґрунтовані. У 2006 році ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що нею не заперечувалось у судовому засіданні 24 лютого 2020 року. Вони вирішили свій спір мирним шляхом, тому в подальшому вона відмовилась від своїх претензій на зазначену квартиру.

При укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_3 стверджував, що на момент набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 він у зареєстрованому шлюбі не перебував, однією сім`єю ні з ким не проживав, неповнолітні та малолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи не зареєстровані та не мають права користування вказаною квартирою. Проте, під час розгляду справи стверджував, що квартира набута у шлюбі, що свідчить про його суперечливу поведінку та вчинення ним та його дружиною шахрайських дій з метою збагачення.

Також позивачкою не надано доказів участі у придбанні спірної квартири. З 1994 року ОСОБА_1 не була офіційно працевлаштована, наявність джерел набуття коштів нею не підтверджено. Виплату за спірну квартиру було зроблено у 1996 році, тобто за межами періоду працевлаштування позивачки.

Також, відповідно до розписки від 09 жовтня 2019 року позивач зазначила, що усі особисті речі з квартири вона вивезла та претензій до нового власника квартири не має.

Вказував, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у витребуванні доказів, які відповідач вважав необхідними для вирішення справи по суті, тому суддя Цвіра Д.М. є упередженою, у зв`язку з чим просив постановити стосовно неї окрему ухвалу.

Також, ОСОБА_2 було подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він посилався на ті ж самі обставини, що й у своїй апеляційній скарзі.

При новому розгляді справи ОСОБА_2 подав додаткові пояснення, в яких вказував, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано 21 лютого 2007 року, право власності на квартиру зареєстровано 19 березня 2014 року, тобто через сім років після розірвання шлюбу. ОСОБА_3 був одноособовим власником майна, щодо якого виник спір, оскільки набув на нього права власності вже після розлучення.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 28 вересня 2023 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенко Є.М. повернуті на адресу апеляційного суду з відмітками від 05, 06 та 07вересня 2023 року «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а.с. 238-245), що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки.

Судова повістка, направлена ОСОБА_2 отримана в електронному виді 28 серпня 2023 року (том 2, а.с. 235).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

За частиною 1 статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Отже, справа переглядається з урахуванням висновків та обставин, викладених у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року.

Судом встановлено, що з 27 вересня 1979 року по 21 лютого 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.

Відповідно до довідки Обслуговуючого кооперативу житлово-будівельного кооперативу «Незабудка» № 21 від 19 вересня 2019 року, ОСОБА_3 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , є членом кооперативу ЖБК «Незабудка» з 1990 року. Вартість квартири АДРЕСА_3 сплачена повністю у розмірі 16 013 048 крб. Перший пайовий внесок внесений у 1990 році, а останній у 1996 році (том 1, а.с. 24).

19 березня 2014 року ОСОБА_3 видано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 23).

30 травня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого право власності на вищевказану квартиру перейшло до ОСОБА_2 (том 1, а. с. 128).

При перегляді даної справи судом касаційної інстанції встановлено, що пай за квартиру АДРЕСА_1 внесений в ЖБК «Незабудка» у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тобто за рахунок спільних коштів подружжя. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Спірна квартира є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

За частиною 4 статті 82 УПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, судова колегія відхиляє та не надає оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо обставин набуття квартири ОСОБА_3 , оскільки обставини належності спірного майно саме подружжю вже встановлено судом касаційної інстанції.

Між тим, що до наявності підставі для визнання оспорюваного правочину недійним колегія виходить з такого.

Відповідно до частин 1 статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу (частина 1 статті 215 ЦК України).

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 24 квітня 2020 року в справі № 522/25151/14-ц (провадження № 61-101св19), зроблено висновок що «тлумачення статті 215 ЦК України свідчить, що підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20), вказано, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».

Відповідно до частини 4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначила, що: «згідно із частиною 1 статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини 2 статті 369 ЦК України та частини 2 статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 року у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини 2 статті 369 ЦК України та частини 2 статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 року у справі № 6-3058цс16. Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором».

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина 1 статті 1 ЦК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина 1 статті 12 ЦК України).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини 1, 2 статті 202 ЦК України).

У частинах 1, 3 статті 12, частинах 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 9 оскаржуваного договору, продавець доводить до відома покупця та усіх заінтересованих у тому осіб та гарантує, що предмет договору придбаний не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, про що нотаріусу надано заяву відповідного змісту (т. 1, а.с. 128 - 131).

13 травня 2019 року ОСОБА_3 складено заяву, якою ним повідомлено, що на момент набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 у зареєстрованому шлюбі не перебував, однією сім`єю ні з ким не проживав.

Доказів, що покупцю ОСОБА_2 було відомо про набуття права власності на квартиру саме подружжям та що інформація, зазначена ОСОБА_3 при відчуженні майна, не відповідає фактичним обставинам, матеріали справи не містять.

За таких обставин судова колегія вважає, що підстави для визнання недійним оскаржуваного правочину відсутні.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновки, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, проте виходив з інших мотивів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням мотивувальної частині рішення в редакції цієї постанови.

Щодо доводів ОСОБА_2 про залишення позову без задоволення у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, то суд виходить з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Позивачкою подано позов про визнання договору купівлі-продажу майна недійсним. Тобто, саме к цим вимогам, а не визнанню за нею права власності, мала бути застосована позовна давність у разі обґрунтованості позову, оскільки саме оскаржуваний правочин порушує її право власності.

Між тим, судом відмолено у задоволенні позову, а тому підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.

Щодо постановлення окремої ухвали, то згідно з частинами 1, 10 статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

ОСОБА_2 не наведено обставин, які можуть бути підставою для постановлення окремої ухвали. Незгода з процесуальним рішенням судді першої інстанції не свідчить про її упередженість, відсутні ознаки в її діях правопорушень.

Відповідно до частини 1, 9 статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи та відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень 20 вересня 2019 року адвокат Лой Ф. А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову, в якій просив накласти арешт на об`єкт житлової нерухомості квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 . В якості зустрічного забезпечення встановити для ОСОБА_1 заборону на вчинення дій, пов`язаних із використанням квартири АДРЕСА_1 шляхом зміни їхніх технічних чи конструктивних якостей, передачу спірних приміщень квартири у користування третім особам, вчинення інших дій, які у майбутньому можуть суттєво ускладнити власникові реалізовувати правомочності власника майна.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 27вересня 2019 року заяву адвоката Лой Ф. А., який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову залишено без задоволення.

Постановою Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року заборонено відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 (том 1, а. с. 149).

Зважаючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення , наявні підстави для скасування заходів забезпечення позову, вжитих постановою Харківського апеляційного суду від 28листопада 2019 року, оскільки підстава й потреба у забезпеченні позову відпала.

Інші вимоги ОСОБА_2 , а саме щодо зазначення у мотивувальній частині рішення певних обставин задоволенню не підлягають, оскільки вчинення шахрайських дій не є предметом розгляду даної справи.

Зважаючи, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішенні суду першої інстанції зміні в редакції цієї постанови, проте не з мотивів пропуску строку позовної давності, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті до пред`явлення позову постановою Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року (справа № 638/14734/19), а саме - заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 29 вересня 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина