Дата документу 19.09.2023 Справа № 333/6105/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 333/6105/19 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрієва М.М.
№ 22-ц/807/1630/23 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Смокотіна В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИВ

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування позову зазначав, що він є батьком ОСОБА_2 та їм на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці) на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2014 року належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

23.11.2016 року Позивач та його син ОСОБА_2 підписали договір іпотеки, за умовами якого передали в іпотеку ОСОБА_3 зазначену вищу квартиру. Вказаний договір іпотеки забезпечує виконання зобов`язань за договором позики, який укладено 23.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Згідно умов договору позики від 23.11.2016 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 в позику 249750,00 грн., які той мав повернути частками у строк до 23.11.2017 року.

Позивач зазначає про те, що оскільки підписаний ним договір іпотеки від 23.11.2016 року є похідним від договору позики від 23.11.2016 року та забезпечує виконання договору позики від 23.11.2016 року, який впливає на обсяг його майнових прав та інтересів, він наділений правом оскаржити договір позики від 23.11.2016 року, як такий, що не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує його права.

Позивач вважає, що договір позики від 23.11.2016 року є фіктивним правочином оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики без створення юридичних наслідків, так як жодна із сторін не мала наміру його виконувати: ОСОБА_3 не мала наміру передавати гроші за цим договором, а ОСОБА_2 , не отримавши грошей за цим договором, не мав наміру віддавати свої гроші ОСОБА_3 на виконання умов договору позики. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 30.09.2016 року виникли інші правовідносини, які і потягли підписання договору позики від 23.11.2016 року.

Так, ОСОБА_3 є власницею вантажного автомобіля ГАЗ 3302 СПГ, який вона передала іншій особі у користування для перевезення вантажів. Володілець автомобіля, діючи на власний розсуд, передав керування зазначеним автомобілем ОСОБА_2

30.09.2016 року сталась дорожньо-транспортна пригода за наступних обставин. 30 вересня 2016 року, о 00-40 год., по вул. Радгоспна, 17-В в м. Запоріжжя водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ГАЗ3302СПГ, держномер НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Kia Magentis, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який в свою чергу здійснив зіткнення з попереду стоячим автомобілем Volvo FH 4*2 причіп Schmits spr L4L-13.62 E, держномер НОМЕР_3 , водій ОСОБА_4 .

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2016 року по справі №333/5418/16-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні ДТП 30.09.2016 року за викладених вище обставин.

Власнику автомобіля ГАЗ3302СПГ ОСОБА_3 заподіяно майнову шкоду, яку вона визначила у розмірі 249750,00 грн. З метою погашення вказаної шкоди, погорджуючи ОСОБА_2 притягненням до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 запевнила останнього, правомірності оформлення виниклих правовідносин укладенням договору позики та чим спонукала його до укладення договору позики від 23.11.2016 року на суму 249750,00 грн. та договору іпотеки від 23.11.2016 року.

Внутрішня воля ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не відповідає зовнішньому її прояву, вчиняючи правочин знали заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мали місце інші цілі, ніж передбачені правочином.

Позивач зазначає про те, що про дійсні обставини укладення договору позики від 23.11.2016 року він не був обізнаний та вважав, що син ОСОБА_2 дійсно отримує від ОСОБА_3 позику 249750,00 грн., через що і погодився забезпечити повернення реально отриманих грошей.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, визнати недійсним з моменту вчинення договір позики, посвідчений 23.11.2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С., сторонами в якому визначені ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , а також стягнути з відповідачів витрати по сплату судового збору і інші витрати при їх наявності.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2023 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.11.2016 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено договір позики, за яким гр. ОСОБА_2 позичив у гр. ОСОБА_3 гроші в сумі 249 750,00 грн. Зазначену вище суму ОСОБА_2 зобов`язувався повернути ОСОБА_3 до 23.11.2019 року, за наступним порядком розрахунків: 41625,00 грн. до 23.05.2017 року, 41625,00 грн. до 23.11.2017 року, 41625,00 грн. до 23.05.2018 року, 41625,00 грн. до 23.11.2018 року, 41625,00 грн. до 23.05.2019 року і 41625,00 грн. до 23.11.2019 року. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Вартановою О.С. 23.11.2016 року та зареєстрований у реєстрі за № 5961.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 за договором позики від 23.11.2016 року, між ОСОБА_3 , як іпотекодержателем, та ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як іпотекодавцями, укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. та зареєстрований в реєстрі за №5963. За умовами вказаного договору іпотеки Іпотекодавці передають в іпотеку Іпотекодержателю квартиру, загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, кожному по 1/2 частці.

Як зазначав позивач при розгулі справи у суді першої та апеляційної інстанції, договір, позики від 23.11.2016 року є фіктивним, через те, що ОСОБА_2 не отримував грошові кошти від ОСОБА_3 за договором позики, оскільки вказані кошти є відшкодуванням збитків, завданих ОСОБА_2 в результаті ДТП транспортному засобу, що належить ОСОБА_6 , через що остання шляхом залякувань щодо притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності та його запевнення у правомірності оформлення виниклих правовідносин змусила укласти договір позики, який за своєю правовою природою не створює юридичних наслідків.

Судом першої інстанції перевірялися зазначені доводи, не заперечувалося існування факту притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2016 року по справі №333/5418/16-п ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 за наступною подією: 30 вересня 2016 року, о 00-40 год. по вул. Радгоспна, 17В в м. Запоріжжя водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ГАЗ3302СПГ, держномер НОМЕР_1 не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Kia Magentis, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який в свою чергу здійснив зіткнення з попереду стоячим автомобілем Volvo FH 4*2 причіп Schmits spr L4L-13.62 E, держномер НОМЕР_3 , водій ОСОБА_4 .

Також, у провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа №333/7513/16-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «КНЯЖА» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Рішенням суду від 05.10.2017 року по справі №333/7513/16-ц стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 суму матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної події, у розмірі 149152,80 грн. Рішення набуло законної сили.

Рішенням встановлено, що ОСОБА_7 є власником транспортного засобу - КІА MAGENTIS, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_2 .

Постановою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 03.11.2016 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, яке сталося 30.09.2016 року, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено належний ОСОБА_7 легковий автомобіль - КІА MAGENTIS, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_2 .

Зазначені обставини не заперечувалися сторонами.

Разом з тим, пояснення апелянта є суперечливими. Так, він посилається на те, що оспорюваний договір позики є фіктивним, разом з тим зазначає, що він був укладений задля врегулювання погашення боргу. Виниклого внаслідок його винних у ДТП дій.

При цьому апелянт також посилається на те, позика була оформлена під примусом з остраху відповідальності за ДТП.

Фіктивний та удаваний правочини передбачають обізнаність обох сторін в укладенні невідповідного закону правочину, разом з тим, фіктивний правочин не створює будь-яких фактичних наслідків, а удаваний має мету приховання іншого.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що позивачем не доведено будь-яких обставин, які підтверджували б наявність підстав для висновку про недійсність договору позики.

За ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом першої інстанції проаналізовано поняття фіктивного правочину та наслідки його укладення.

З наданих сторонами доказів вбачається, що у договорі позики від 23.11.2016 року сторони погодили всі істотні умови договору, окрім того, згідно з п. 11 цього договору сторони стверджують, що цей договір укладається ними без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

З часу укладення такого договору позивач не звертався до правоохоронних органів з приводу вчинення на нього будь-якого тиску з метою незаконного отримання грошей та спонукання до укладення фіктивного правочину.

У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. оказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції оцінив надані сторонами докази та правомірно вважав їх недостатніми для визнання правочину недійсним.

Як зазначив суд першої інстанції, твердження позивача про те, що кошти за договором позики є фактичним відшкодуванням збитків, заподіяних ОСОБА_5 ОСОБА_3 за результатами ДТП від 30.09.2016 року, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки посилання Позивача на рішення суду у справах №333/5418/16-п та №333/7513/16-ц свідчить лише про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, та стягнення з останнього грошових коштів на користь ОСОБА_7 суми матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної події, у розмірі 149152,80 грн.

До того ж таке посилання позивача свідчить про те, що він укладав не фіктивний, а удаваний правочин, який приховував обов`язок позивача, що вник з зобов`язань відшкодування шкоди.

Судова колегія враховує, що спірних правочин укладено сторонами особисто, посвідчено нотаріально, умови договору були сторонам зрозумілі.

Та обставина, що позивач не мав наміру виконувати такий договір не свідчить про його недійсність.

До того ж судова колегія враховує що жодних протиправних дій з боку позикодавця стосовно спонукання або виконання договору позики не встановлено.

Навіть укладення договору позики за обставин,зазначених позивачем не суперечить закону, позаяк стаття 1053 ЦК що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2023 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З Поляков