Справа № 303/4934/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів: Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 грудня 2022 року у складі судді Гутій О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування жилим приміщення шляхом виселення із житлового будинку,-

встановив :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користування жилим приміщення шляхом виселення із житлового будинку.

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 247121751 від 05.03.2021 року.

Позивач зазначає, що оскільки вона є єдиним власником всього житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , однак користуватися та володіти своїм будинком не може, так як крім неї в будинку проживає її донька ОСОБА_2 , з якою в неї склалися дуже погані стосунки. Такі відносини між ними склалися на протязі останніх п`яти років, коли донька почала сваритися з нею, бити її, забороняти їй користуватися частиною будинку та господарських споруд, постійно погрожувати фізичною розправою та знищенням. Позивач вказує, що неодноразово зверталася із заявами до Мукачівського районного відділу поліції на хуліганські дії ОСОБА_2 , її сина ОСОБА_3 , на що працівники поліції неодноразово застосовували різні заходи впливу на них, однак все повторювалося, нічого не змінювалось, а навпаки вони всі разом почали на неї скаржитись до поліції і свідчити проти неї. Все це призвело до того, що вони не можуть проживати в одному будинку разом. Також старший син доньки ОСОБА_3 одружився і привів без її згоди до будинку проживати свою дружину ОСОБА_4 .

За вказаних обставин позивач просила зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 усунути, перешкоди у користуванні та володінні житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 шляхом примусового їх виселення із даного будинку без надання іншого житла.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 грудня 2022 року в задоволенні заявленого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки, та безпідставно відмовив у заявленому позові.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів - ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Апелянт, її представник в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Представник апелянта ОСОБА_6 надіслала суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з її зайнятістю в іншому суді.

З приводу неявки апелянта та її представника необхідно зауважити наступне.

Згідно із ч.3 п.п.10,11 ст.ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.1, ч.2 п.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що апеляційне провадження у даній справі відкрито у лютому 2023 року, розгляд справи раніше відкладався на значний термін за клопотанням представника апелянта в зв`язку з її зайнятістю в іншому суді, а апелянт жодного разу в судове засідання не з`явилася, апеляційний суд дійшов висновку, що процесуальна поведінка апелянта та її представника спрямована на затягування і перешкоджання розгляду справи, суперечить завданню цивільного судочинства, а тому відхиляє клопотання представника апелянта про відкладення розгляду справи, та на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливий розгляд даної справи у відсутності апелянта та її представника.

В судовому засіданні представник відповідачів адвокат Райко В.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідачів, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності і необґрунтованості заявленого позову

З такими висновками суду погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_7 є власником земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 247121751 від 05.03.2021 року та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ -020 від 12.10.2020 року (а.с.5-7)

Відповідно до довідки, виданої відділом центру надання адміністративних послуг Івановецької сільської ради № 304 від 21.06.2022 року, у будинку АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 донька заявниці, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 внук заявниці, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 внук заявниці, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не зареєстрована, але проживає (а.с. 9).

З відповіді Мукачівського районного управління поліції відділу поліції № 1 від 05.07.2022 року № 5-1528/106/26/1-2022 вбачається, що громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканка АДРЕСА_1 протягом 2019 року та по теперішній час неодноразово зверталась на лінію 102 з приводу скоєння її дочкою ОСОБА_2 протиправних дій відносно неї. (а.с. 10-12).

Матеріалами справи також встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка в зв`язку з укладенням шлюбу із ОСОБА_9 , змінила прізвище на ОСОБА_10 , є донькою позивачки ОСОБА_1 ( а.с. 45-46,53).

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 14.06.2007 року ОСОБА_9 помер (а.с. 49).

Відповідно до відповіді з Мукачівського районного Управління поліції відділу поліції № 1 Головного управління національної поліції Закарпатської області № 7976/106/26/1-2022 від 05.10.2022 року позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 01.01.2021 року по 01.10.2022 року неодноразово притягалась до адміністративної відповідальності, а саме: 06.12.2021 року відносно громадянки ОСОБА_1 винесено постанову про адміністративне правопорушення за ст.183 КУпАП серії ГАВ №048439, якою накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 850 гривень; 07.12.2021 року відносно громадянки ОСОБА_1 винесено постанову про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.109 КУпАП серії ГАБІ № 363632, якою накладено стягнення у вигляді попередження; 07.12.2021 року відносно громадянки ОСОБА_1 винесено постанову про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.178 КУпАП серії ГАБІ № 363627, якою накладено стягнення у вигляді попередження; 26.06.2022 року відносно громадянки ОСОБА_1 винесено постанову про адміністративне правопорушення за ст.183 КУпАП серії ГАБІ №142186, якою накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 850 гривень.

Також протягом указаного періоду часу складались протоколи про адміністративні правопорушення, які було сформовано у справи та направлено для розгляду та прийняття рішення до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області відповідно до ст.213, ст.221 КУпАП: 13.12.2021 року відносно громадянки ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2КУпАП серії ВАБ №436549; 04.06.2022 року відносно громадянки ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2КУпАП серії ВАВ № 095187, який розглянуто та постановою Мукачівського міськрайонного суду від 17.06.2022 року накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 170 гривень; 18.06.2022 року відносно громадянки ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.173-2 КУпАП серії ВАВ № 095194, який розглянуто та постановою Мукачівського міськрайонного суду від 30.06.2022 року накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень (а.с.38-39).

Матеріалами справи встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (проживає без реєстрації) зареєстровані та постійно проживають у будинку АДРЕСА_1 і вселилися в будинок з дозволу власника ОСОБА_1 .

З довідки № 199/02-14 від 23.09.2022 року, виданої Другою Мукачівської державною нотаріальною контори, вбачається, що 08 серпня 2014 року за № 362 на підставі заяви про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканка АДРЕСА_1 , після смерті чоловіка ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 та до дня смерті зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , Мукачівською районною державною нотаріальною конторою заведено Спадкову справу за № 9205/2014. Заповіту ОСОБА_11 не залишав.

Як зазначено в заяві, дружина померлого - ОСОБА_1 відмовилась від прийняття спадщини після смерті чоловіка в користь їх доньки ОСОБА_2 . Інші спадкоємці до майна померлого до нотаріальної контори не зверталися. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Згідно довідки № 1152, виданої 11.08.2014 року Івановецькою сільською радою Мукачівського району на день смерті ОСОБА_11 , були зареєстровані за однією адресою з померлим, дружина - ОСОБА_1 , донька - ОСОБА_2 , онуки - ОСОБА_3 , ОСОБА_8 . Тобто, крім ОСОБА_2 інших спадкоємців за законом до майна померлого батька не має (а.с.51).

Позивач у позовній заяві просить усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом примусового виселення відповідачів.

Згідно з ч.2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.4 ст. 10 ЦПК України).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно зі ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Частиною третьою ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18 (провадження № 61-6714св20) зазначено, що: «відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

В рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Матеріалами справи доведено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 постійно проживають у будинку АДРЕСА_1 і вселилися в будинок з дозволу власника ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 також є зареєстрованими в даному будинку. Позивач ОСОБА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 її чоловіка ОСОБА_11 , який є батьком відповідачки ОСОБА_2 , подала до державної нотаріальної контори заяву про відмови від прийняття спадщини за померлим чоловіком в користь їх доньки відповідачки ОСОБА_2 , яка проживала і була зареєстрована за однією адресою з померлим батьком - у будинку АДРЕСА_1 , інших спадкоємців за законом за майом померлого батька не має.

Позивачка, подавши позов про усунення перешкод у користуванні та володінні житлом шляхом виселення відповідачів, без надання іншого житлового приміщення, конкретно не вказала і не довела мету, яку вона переслідує, співмірність та необхідність застосування такого заходу.

Пред`явлення вказаних вимог позивача до відповідачів і позбавлення їх прав на житло, у даному випадку, є невиправданим втручанням у приватну сферу відповідачів, порушенням їх прав на повагу до приватного та сімейного життя і не відпадає принципу пропорційності та легітимній меті.

Суд першої інстанції врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну правову оцінку та дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову та виселення відповідачів.

Таким чином рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а судових рішень суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 вересня 2023 року.

Головуючий :

Судді: