КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою адвоката Паншина Дмитра Дмитровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 лютого 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Траєкторія» про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 19.01.2006 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KIJ0GA0000079П, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 12 820 дол. США на термін до 19.01.2010 року, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання за вказаним договором між банком та ТОВ «ТРАЄКТОРІЯ» було укладено договір поруки.

Як зазначає позивач, в порушення умов кредитного договору відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, в зв`язку з чим за період з 01.09.2018 року по 01.09.2021 року виникла заборгованість в розмірі 1039,80 дол. США - 3 % річних від простроченої суми.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що вимоги про повернення коштів були залишені відповідача без реагування, позивач просив задовольнити його вимоги, стягнувши солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ "Траєкторія" на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за період з 01.09.2018 року по 01.09.2021 року у розмірі 1039,80 доларів США за курсом 26,89 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.09.2021 року складає 27 960,22 грн станом на 01.09.2021 року за кредитним договором KIJ0GA0000079П від 19.01.2006 року. Також просив стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 1039,80 доларів США, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1135,00 грн.

У задоволенні позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Траєкторія» - відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Паншин Д.Д., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість в розмірі 1039,80 доларів США, а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 1135 грн та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Обгрунтовавуючи доводи апеляційної скарги посилався на те, що відповідно п.1.1. Договору № KIJ0GA0000079П від 19.01.2006 плата за користування одержаним кредитом становить 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Пунктом 3.2. договору передбачено, що згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню за кредитним договором, передбачених пунктами 1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього договору, позичальник сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від зазначеного в пункті 1.1 на місяць, нараховані від суми непогашеної заборгованості за кредитним договором.

Також вказував, що згідно з п. 4.1. договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п.2.2.2., 2.2.3 даного договору сплачує пеню в розмірі 0,15 відсотків від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

Тому представник апелянта вважає, що позивач повинен був розрахувати заборгованість використовуючи не три відсотки річних, а відсотки, які передбачені вищезазначеними пунктами кредитного договору, а тому позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ТОВ «Траєкторія» про стягнення заборгованості за кредитним договором № KIJ0GA0000079П від 19.01.2006 року в розмірі 1039, 80 доларів США - 3 відсотки річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.09.2018 року по 01.09.2021 року, що нарахована внаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором не підлягало задоволенню.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги також вказував на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив положення кредитного договору, користуючись тільки нормою частини 2 статті 625 ЦК України щодо відповідальності боржника за грошовим зобов`язанням у вигляді трьох відсотків річних, ігноруючи норму цієї ж статті щодо відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання у вигляді відсотків, встановлених умовами договору.

20 липня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника АТ КБ "ПриватБанк" - адвоката Рожко С.М., в якому просив залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.07.2011 року по справі № 2-3316/2011 частково задоволено позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору KIJ0GA0000079П від 19.01.2006 року, яка виникла станом на 06.07.2009 року.

Зазначив, що вказане рішення суду набрало законної сили, однак боржником не виконане. ОСОБА_1 також не надано доказів виконання вказаного судового рішення.

З урахування того, що право нараховувати передбачені проценти (в т.ч. згідно п. 3.2 договору) припинилося пред`явленням позову до боржника, представник позивача вважав, що банк правомірно, у відповідності до вимог закону пред`явив вимогу про стягнення заборгованості згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, розрахованої виходячи саме з 3% річних.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що строк виконання зобов`язань за кредитним договором закінчився 19.01.2010 року, а банком вимога про погашення заборгованості до поручителя була пред`явлена лише 07.09.2021 року, тобто з пропущеним строком встановленого ч.4 ст.559 ЦК України. Суд зауважує, що за вказаний період будь-які рішення суду щодо стягнення з відповідачів заборгованості в солідарному порядку відсутні. Відтак, порука є припиненою, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення 3 % річних в розмірі 1039,80 дол. США в солідарному порядку з ТОВ «Траєкторія» і вказана сума підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 одноособово. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення коштів з відповідача ОСОБА_1 , в частині вимог до ТОВ «Траєкторія» належить відмовити.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У разі отримання кредиту в іноземній валюті позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у кредит.

Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Встановлено, що відповідно до укладеного договору № KIJ0GA0000079П від 19.01.2006 відповідач ОСОБА_1 отримала у позивача кредит у розмірі 12 820 дол. США на строк по 19.01.2010 року у вигляді поновлюваної кредитної лінії зі сплатою відсотків в розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати.

Відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Крім того, 19.01.2006 року між позивачем та відповідачами ТОВ «Траєкторія», ОСОБА_1 було укладено договір поруки № KIJ0GA0000079П, відповідно до умов якого ТОВ «Траєкторія», як поручитель, несе відповідальність перед кредитором як солідарний боржник в однаковому обсязі з позичальником всім своїм майном, грошовими коштами, майновими правами у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 допустила неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 01.09.2021 складає 11 542,82 дол. США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.07.2011 року по справі № 2-3316/2011 частково задоволено позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору KIJ0GA0000079П від 19.01.2006 року у розмірі 103752,50 грн, яка виникла станом на 06.07.2009 року.

Посилаючись на наявність вказаної заборгованості, відповідно до положень ст.625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідачів солідарно 3 % річних за період з 01.09.2018 по 01.09.2021 в розмірі 1039,80 дол. США.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про часткове задоволення позивних вимог та стягнення з відповідача ОСОБА_1 суму заборгованості 3 % річних від простроченої суми за період з 01.09.2018 року по 01.09.2021 року у розмірі 1039,80 доларів США.

Також суд першої інстанції вірно врахував, що не підлягає солідарному стягненню 3 % річних від простроченої суми з іншого відповідача ТОВ "Траєкторія", оскільки позивачем АТ КБ "ПриватБанк" не було пред`явленого вимогу до поручителя протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (відповідно до ч 4 ст. 559 ЦК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відтак договір поруки слід вважати припиненим.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач повинен був розраховувати заборгованість використовуючи не 3% річних, а відсотки, які передбачені пунктами 1.1. та 4.1. кредитного договору від 19.01.2006 року, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.07.2011 року по справі № 2-3316/2011 позичальником не виконано, борг не погашено. А за невиконання грошового зобов`язання банк, як кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

У частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такі ж висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі №204/3530/17 (провадження №61-10592св20), від 17 лютого 2021 року у справі №303/7132/18 (провадження №61-8487св20).

Таким чином у АТ КБ «Приватбанк» були підстави для звернення до суду з позовом про стягнення 3% річних на прострочену суму боргу.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем ОСОБА_1 ..

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Паншина Дмитра Дмитровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «28» вересня 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник