Провадження № 2/641/386/2023 Справа № 641/9159/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого у справі судді - Боговського Д.Є.,

за участю секретаря судового засідання Онди В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за Договором позики № Х011220-01 від 01 грудня 2020 року та додатковою угодою № 1 від 14 грудня 2020 року, з врахуванням інфляційних збитків, трьох відсотків річних від простроченої суми, пені всього 1 509623,99 грн., відшкодувати судові витрати, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що 01.12.2020 між нею та ОСОБА_2 укладений Договір позики Х011220-01, відповідно до якого вона надала відповідачу позику в розмірі 261170,00 грн., що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк (1 долар США=28,70 грн.), на день укладення договору було еквівалентно 9100 (дев`ять тисяч сто) доларів США 00 центів. Додатковою угодою №1 від 14.12.2020 року за домовленістю сторін до Договору позики № Х011220-01 від 01 грудня 2020 року були внесені зміни в п.п.1, 5. Згідно з внесеними змінами до Договору позики № Х011220-01 від 01 грудня 2020 року позивач передає відповідачу грошові кошти в розмірі 514150,00 грн, що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк (1 долар США=28,25 грн.), на день укладення додаткової угоди було еквівалентно 18200 доларів США 00 центів. Кінцевий строк повернення позики додатковою угодою № 1 встановлено до 01.06.2021 року включно. Відповідачем частково погашено заборгованість в сумі 2100 доларів США. 07.07.2021 року приватним нотаріусом Кучер А.А. на адресу ОСОБА_2 була направлена заява ОСОБА_1 з вимогою про повернення залишку суми боргу, а також сплати неустойки. Відповідач не позику не повернула, чим взяті на себе зобов`язання не виконала.

03.03.2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гупал Р.М подав заяву про збільшення позовних вимог, посилаючись на те, що у первинній позовній заяві нарахування інфляційних витрат на суму боргу трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України, а також пені було здійснено по 22.11.2021 року, тобто по дату подачі позовної заяви. Оскільки рішення по даній справі не винесено, то вважає за необхідне зробити перерахунок інфляційних витрат, 3% річних та пені. В результаті здійснених перерахунків просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за Договором позики № Х011220-01 від 01 грудня 2020 року та додатковою угодою № 1 від 14 грудня 2020 року, з врахуванням інфляційних збитків, трьох відсотків річних від простроченої суми, пені всього 2112359,49 грн., відшкодувати судові витрати в розмірі та витрати на професійну правничу допомогу.

Представник відповідач ОСОБА_2 адвокат Квартенко О.Р. подав відзив на позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, в якому вказував, що вимоги в частині збільшення основної суми боргу за договором позики є необгрунтованими. Щодо інфляційних витрат зазначає, що вони не можуть бути застосовані оскільки предметом Договору позики № Х011220-01 від 01 грудня 2020 року є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті. Просить суд зменшити суму пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання до справедливого розміру, оскільки розмір пені у три рази перевищує суму основного боргу у зв`язку з чим не може вважатись обгрунтованим та справедливим, та не відповідає засадам цивільного кодексу та завданням цивільного судочинства.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гупал Р.М. заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Квартенко О.Р. у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, просив зменшити розмір пені, який встановлений позивачем, просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

01 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий Договір позики № Х011220-01, предметом якого було передання у власність ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 261710,00 грн., що є еквівалентом 9100 доларів США, за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 28,70 грн.).

Додатковою угодою №1 від 14.12.2020 року за домовленістю сторін до Договору позики № Х011220-01 від 01 грудня 2020 року були внесені зміни в п.п.1, 5. Згідно з внесеними змінами до Договору позики № Х011220-01 від 01 грудня 2020 року ОСОБА_1 передає ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 514150,00 грн, що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк (1 долар США=28,25 грн.), на день укладення додаткової угоди було еквівалентно 18200 доларів США 00 центів. Кінцевий строк повернення позики додатковою угодою № 1 встановлено до 01.06.2021 року включно.

Відповідно до умов договору позики, відповідач мав повернути грошові кошти позивачу відповідно до графіку платежів, а саме: до 01 травня 2021 року - 5869,50 грн (еквівалент 210 доларів США); до 01 січня 2021 року - 10045,00 грн (еквівалент 350 доларів США); до 01 лютого 2021 року 10045,00 грн (еквівалент 350 доларів США); до 01 березня 2021 року 10045,00 грн (еквівалент 350 доларів США); до 01 квітня 2021 року - 10045,00 грн (еквівалент 350 доларів США); до 01 травня 2021 року 10045,00 грн (еквівалент 350 доларів США), до 01 червня 2021 року - 210945,00 грн. (еквівалент 7350 доларів США).

14.12.2020 року складено розписку відповідно до якої ОСОБА_2 зазначила, що вона отримала позику від ОСОБА_1 в сумі 514150,00 грн, що є еквівалентом 18200 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк (1 долар США=28,25 грн.) та зобов`язується повернути позику до 01 червня 2021 року включно.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як визначено ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановленого договором.

Положення ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом (ст. 525 ЦК України).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такі випадки, були передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Договору позики № Х011220-01 від 01 грудня 2020 року, Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений договором строк та згідно з визначеними договором умовами Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому Договором буде відповідати еквіваленту 18200 доларів США за курсом їх продажу в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу.

Відповідач частково сплатила суму боргу за Договором позики № Х011220-01 від 01 грудня 2020 року в розмірі 2100 доларів США.

Станом на 20.09.2023 року в АТ КБ «ПриватБанк» курс гривні до долара США становить 37,45 грн., а тому заборгованість складає 602945,00 грн. (16100*37,45).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Таким чином, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні витрати стягненню не підлягають, оскільки витрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Також аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18.

Матеріали справи свідчать, що предметом укладеного між сторонами договору позики були грошові кошти у сумі 514150,00 (п`ятсот чотирнадцять тисяч сто п`ятдесят гривень 00 копійок) гривень 00 коп., що є еквівалентом 18200 доларів США, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 28,250 грн.) на день укладення договору, тобто виражені еквівалентом іноземної валюти.

З урахуванням зазначеного суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних за період з 02 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року у сумі 9680,91 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно стягнення інфляційних витрат з урахуванням їх правової природи, суд бере до уваги висновки Верховного Суду, зважаючи на те, що предметом договору позики були грошові кошти, виражені в іноземній валюті, то передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні витрати стягненню не підлягають, оскільки витрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти - долара США, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Таким чином, зважаючи на висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Встановлено, що розмір заборгованості за тілом позики за Договором позики № Х011220-01 від 01 грудня 2020 року складає 16100 доларів США, що еквівалентно 602 945 грн, на момент винесення рішення, а розмір пені, яку позивач просить стягнути становить 1 446 939,20 грн, що значно перевищує суму заборгованості за тілом позики. Розмір такої пені не можна вважати таким, який відповідає принципам добросовісності, справедливості й пропорційності.

Із урахуванням зазначеного суд доходить висновку про наявність істотних обставин, які є підставою для зменшення пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь позивача, із визначенням її у сумі 200000,00 грн, що, на думку суду, відповідає принципам добросовісності, справедливості й пропорційності.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 766/10628/17 (провадження № 61-7415св21).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України).

За таких обставин суд доходить висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.4.6. Договору про надання правової допомоги (правових послуг) №б/н від 15.12.2020 року та п.4.6. Договору про надання правової допомоги (правових послуг) №б/н від 12.09.2022 року факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг. Відповідно до Акту наданих послуг від 22.11.2021 року вартість наданих послуг складає 10800 грн. та Акту наданих послуг від 28.02.2023 року вартість додаткових послуг складає 5360,00 грн.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16160,00 грн. та витрати судового збору в сумі 5162,68 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики № Х011220-01 від 01 грудня 2020 року з урахуванням 3% річних в розмірі 612625,91 грн, пеню в розмірі 200000 грн., а разом 812625,91 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16160 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 5162,68 грн.

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 29 вересня 2023 року.

Суддя: Д. Є. Боговський