КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №758/7498/20 Головуючий у І інстанції - Скрипник О.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Лащевської Д.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, -

установив:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Подільського районного суду м . Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 липня 2016 року вона дала в борг ОСОБА_1 100000 доларів США, з строком повернення до 01 липня 2017 року, що підтверджується власноручно написаною останньою розпискою від 01 липня 2016 року та Договором №3 про надання поворотної фінансової допомоги від 01 липня 2016 року.

Позивач в досудовому порядку намагався врегулювати спір шляхом надсилання претензій про повернення коштів, однак дані претензії залишилася без реагування.

Станом на день подачі позову ОСОБА_1 борг повернула частково у сумі 20000 доларів США, що змусило її для захисту своїх прав звернутись до суду.

З урахуванням уточнень до позову, позивач просила суд, стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 80000 доларів США, відсотки у розмірі 50350,91 доларів США, пеню у розмірі 28558,90 доларів США, 3% річних у розмірі 4803,29 доларів США.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 80000 доларів США, що за курсом НБУ становить 2099200 грн, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за день прострочення - 28558,90 доларів США, що за курсом НБУ становить 749385,54 грн; 3% річних за користування коштами - 4803,29 доларів США, що за курсом НБУ становить 107145,53 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року, залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його у апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що для визначення того, чи було підписано Договір про надання поворотної фінансової допомоги від 01 липня 2016 року, розписки від 01 липня 2016 року, від 09 листопада 2017 року, відповідачем у справі, необхідно застосувати спеціальні знання у галузі почеркознавства.

Враховуючи те, що сторона відповідача не мала оригіналів документів, на підставі яких здійснюється стягнення заборгованості позивачем у справі, оскільки не підписувала таких документів, необхідно було у судовому порядку витребувати вказані документи та в судовому порядку призначити проведення судово-почеркознавчої експертизи у державній спеціалізованій установі.

Зазначає також, що відсутність в Договорі №3 від 01 липня 2016 року та розписках підпису відповідача, свідчить про те, що ОСОБА_1 наміру та волевиявлення, спрямованих на укладення Договору №3 про надання поворотної фінансової допомоги від 01 липня 2016 року, не виявляла.

Оскільки відповідач не підписувала Договір №3 про надання поворотної фінансової допомоги від 01 липня 2016 року, тобто не здійснювала волевиявлення, спрямованого на виникнення прав та обов`язків за цим правочином, то він вважається таким, що не вчинений, а отже, не може породжувати будь-яких наслідків, пов`язаних із виконанням правочину.

Із метою спростування вимоги позивача про стягнення заборгованості на тій підставі, що відповідач не підписувала Договір про надання поворотної фінансової допомоги від 01 липня 2016 року, розписки від 01 липня 2016 року, від 09 листопада 2017 року, відповідач звернулася до експертної установи для проведення експертного дослідження на підставі копій документів, долучених позивачкою до позовної заяви.

Відповідно до висновку №29 від 24 березня 2023 року, підпис від імені ОСОБА_1 на другому аркуші Договору №3 від 01 липня 2016 року про надання поворотної фінансової допомоги, в графі «позичальник» ОСОБА_1 , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від імені ОСОБА_1 , виданої 01 липня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Крім того, звертає увагу на те, що у Шевченківському районному суді м. Києва розглядається справа за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України.

Зокрема, в обвинувальному актів вказується, що ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України, що може бути додатковим підтвердженням безпідставності вимог позивачки про стягнення грошових коштів.

Просила скасувати заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року.

Свої письмові пояснення щодо доводів зазначеної вище апеляційної скарги подала ОСОБА_2 .

Зазначила, що оригінал договору поворотної фінансової допомоги №3 та оригінали розписок містяться у матеріалах справи.

На думку позивача, відповідач вводить суд в оману стосовно заявлення клопотань про призначення судово-почеркознавчої експертизи та витребування доказів та намагається затягнути розгляд справи по суті, змушуючи суд досліджувати обставини, які не мали місця під час розгляду справи судом першої інстанції.

Звертає увагу на те, що у матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, що свідчить про реалізацію відповідачем свого права на захист своїх інтересів у суді та можливість розглянути справу судом за наявними у ній матеріалами.

Зазначає також, що ані позивач, ані суд першої інстанції не обмежували скаржника та його представника у можливості доказування їх позиції у справі, проте, матеріали справи не містять ані клопотань скаржника, ані будь-яких інших доказів, які б спростовували твердження позивача про наявність у скаржника невиконаного зобов`язання з повернення грошових коштів заявнику.

Просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги, а заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений Договір №3 про надання поворотної фінансової допомоги, за яким поворотна фінансова допомога надана в сумі 100000 доларів США, в еквіваленті в гривні 2483000 грн.

Крім того, сторони 01 липня 2016 року передачу грошей у вказаній сумі 100000 доларів США оформили відповідною розпискою, за умови повернення коштів до 01 липня 2017 року.

09 листопада 2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 10000 доларів США в рахунок погашення суми згідно Договору №3 про надання поворотної фінансової допомоги від 01 липня 2016 року, передачу грошей оформили відповідною розпискою.

19 грудня 2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 10000 доларів США в рахунок погашення суми згідно Договору №3 про надання поворотної фінансової допомоги від 01 липня 2016 року, передачу грошей оформили відповідною розпискою.

Станом на день розгляду справи ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 80000 доларів США, які отримала за Договором №3 про надання поворотної фінансової допомоги від 01 липня 2016 року не повернула.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, які не виконані стороною відповідача, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 80000 доларів США основної суми боргу; 4803,29 доларів США 3% річних та 28558,90 доларів США за період з 02 липня 2017 року по 01 липня 2020 року, які були зазначені позивачем у розрахунку.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі №6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц.

За змістом ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Договір та боргова розписка про отримання коштів підписана відповідачем, є документом, які видані боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №707/2606/16-ц.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не отримувала коштів від позивача та не укладала договір від 01 липня 2016 року матеріали справи не містять.

Більше того, матеріали справи містять розписки про часткове повернення коштів ОСОБА_1 на загальну суму 20000 доларів США.

Окрім цього, відповідно до ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і у порядку, встановленим законом.

Згідно з чинним законодавством, у разі отримання позики іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Таким чином, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц.

Відтак, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 80000 доларів США основного боргу.

Вірним є і висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 4803,29 доларів СШАта пені за період з 02 липня 2017 року по 01 липня 2020 року у розмірі 28558,90 доларів США з огляду на наступне.

У постанові від 27 листопада 2019 року (справа №340/385/17) Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорів позики (розписці) або у національній одиниці - гривні.

Також даним рішенням визначено, що позичальник який скористався правом на стягнення боргу у гривні, має право на стягнення боргу з урахуванням інфляційних втрат та процентів відповідно до ст.625 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України.

Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №14-446цс18.

Розмір процентів у випадку прострочення грошового зобов`язання сторонами у договорі позики (розписці) не визначено, та з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Тому, 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 днів у році.

Саме така правова позиція міститься у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц.

Суд першої інстанції правомірно прийняв до уваги розрахунок наданий позивачем, оскільки доказів неправильного його нарахування відповідачем не подано, так як не надано і власного розрахунку.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

За правилами частини першої-третьої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що апеляційним судом справа переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги за наявними в ній і додатково поданими доказами.

Аналіз аргументів апеляційної скарги, свідчить про те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не згоден із заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року в частині задоволених позовних вимог, на обґрунтування чого ним було наведено відповідні аргументи в апеляційній скарзі, які є предметом дослідження суду апеляційної інстанції в розумінні правил частини першої-третьої статті 367 ЦПК України, та яким надана вище відповідна правова оцінка.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, сторонами не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось.

В решті викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 25 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана