Справа № 463/1031/22
Провадження № 2/463/252/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Гирич С. В.

з участю секретаря судового засідання - Назар Р.М.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення коштів за договором позики, -

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення коштів за договором позики в розмірі 8 000 доларів США.

Позов мотивує тим, що 01 грудня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як позичальником укладено договір позики. У відповідності до цього договору, ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_4 кошти у сумі 8 000 доларів США для придбання автомобіля. Як вбачається з пункту 3.1 договору позики, зазначені кошти ОСОБА_5 зобов`язувався повернути не пізніше 30 листопада 2021 року. Однак, незважаючи на те, що строк повернення боргу вже настав, позичених коштів до цього часу він не отримав і відповідачі не мають жодного бажання їх повертати.

На день укладення договору позики ОСОБА_5 був одружений з ОСОБА_7 . Відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2011 року, який в 2021 році, було розірвано.

Після отримання позики ОСОБА_5 придбав автомобіль марки «TOYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску. Оскільки автомобіль ОСОБА_5 придбав перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_7 , то цей автомобіль є спільним майном подружжя. А оскільки кошти на автомобіль ОСОБА_5 позичив у позивача, то це означає, що позичені кошти останній витратив саме у інтересах сім`ї. Водночас, відповідач ОСОБА_6 також вважає придбаний за позичені кошти автомобіль марки «TOYOTA AVENSIS», сірого кольору, 2007 року випуску, спільним майном подружжя набутим під час шлюбу. У зв`язку з цим остання навіть звернулася з відповідним позовом до відповідача ОСОБА_5 , у якому просить стягнути на свою користь половину ринкової вартості зазначеного автомобіля. Відповідно, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 несуть солідарну відповідальність за повернення коштів отриманих ОСОБА_5 за договором позики від 01 грудня 2018 року.

Ухвалою від 28 березня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав аналогічні пояснення.

Додатково пояснив, що доводи сторони позивача щодо того, що позов має штучний характер є безпідставним та є наклепом на позивача, який шляхом зверненням до суду захищає свої майнові інтереси.

Представник відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги в ході розгляду справи фактично визнала.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечила. Так, вважають, що автомобіль придбавався за власні кошти подружжя, вона вперше дізналась про отримання в позику коштів та наявність грошових зобов`язань після отримання ухвали про відкриття провадження у даній справі. На їх думку, пред`явлення даного позову зумовлено бажанням колишнього чоловіка відповідача покласти на неї неіснуючі зобов`язання та є реакцією на позов про стягнення з нього грошової компенсації вартості частини автомобіля. Окрім цього, долучені до позову документи могли бути надані позивачу лише ОСОБА_5 , і надання таких документів свідчить про зацікавленість ОСОБА_5 в покладенні на відповідача ОСОБА_7 обов`язку повернення коштів, які не використовувались в інтересах сім`ї і про отримання в борг яких їй не було відомо.

Оскільки отримані ОСОБА_5 кошти за договором позики від 01 грудня 2018 року не використовувались в інтересах сім`ї, в тому числі і на придбання транспортного засобу, та згоди на укладення такого вона не надавала, тому відсутні правові підстави вважати її боржником за вказаним договором позики.

Вважають, що послідовність подій та процесуальна поведінка відповідача ОСОБА_5 , а саме визнання позову про стягнення заборгованості за договором позики та передача документів позивачу для звернення до суду, дає підстави для сумнівів у реальності спору.

Ні позивачем ОСОБА_4 , ні відповідачем ОСОБА_5 не надано суду доказів обізнаності дружини позичальника ОСОБА_8 про укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового, а тому відсувні підстави для виникнення у колишнього подружжя солідарного обов`язку щодо повернення боргу.

Показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з огляду на виявлені розбіжності та інші докази у справі дають підстави визнати ці показання недостовірними та не можуть братися судом до уваги при вирішенні справи. Допитані свідки не змогли пояснити чому при наявності коштів на придбання автомобіля, розмір позики є більшим ніж вартість придбаного транспортного засобу, чому позика вчасно не була повернута, при цьому відповідачі, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі продовжували подорожувати та оплачувати дороговартісні поїздки за кордон. У даній справі позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що передача коштів була вчинена саме для придбання автомобіля. Сам по собі факт зазначення у договорі про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена за призначенням.

Відтак, оскільки відсутні належні і допустимі докази отримання коштів за договором позики та їх використання в інтересах сім`ї, в тому числі і на придбання транспортного засобу, а тому відсутні правові підстави вважати ОСОБА_8 боржником за вказаним договором позики.

Окрім цього, доводи щодо неналежного перекладу договору є також безпідставними, оскільки відповідач достовірно знала про купівлю автомобіля та про його умови. Наявний переклад вважає належним, іншого варіанту відповідач не надала.

Заслухавши пояснення сторін, а також їх свідчення у якості свідків, перевіривши матеріали справи, дослідивши представленні по справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 01 грудня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як позичальником укладено договір позики. У відповідності до цього договору, ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_4 кошти у сумі 8 000 доларів США для придбання транспортного засобу. Як вбачається з пункту 3.1 договору позики, зазначені кошти ОСОБА_5 зобов`язувався повернути не пізніше 30 листопада 2021 року.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем е юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Позивач вважає, що відповідачем порушено умови договору позики та не виконано свого обов`язку перед позивачем, оскільки відповідач не повернув кошти. Суд враховує, що доводи позивача в цій частині відповідач ОСОБА_5 не заперечує та фактично визнає.

Як вбачається із копії вимоги про повернення боргу (а.с.12), ОСОБА_5 було надіслано вимогу від ОСОБА_4 , в якій вимагалося повернути суму боргу в розмірі 8 000 доларів США та попереджено, що у випадку неповернення позики у встановлений строк, ОСОБА_4 буде змушений звернутися до суду.

Проте судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 на вказану вимогу не відреагував, кошти не повернув.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_5 жодних доказів на спростування вимог позивача не надав та не підтвердив факт повернення позивачу коштів, в судовому засіданні позовні вимоги фактично визнав.

Таким чином, з врахуванням пояснень та наданих доказів, суд приходить до переконання, що дійсно було порушено умови договору позики, кошти за договором не повернуто у визначений строк, що порушує права позивача.

Окрім цього, судом також встановлено, що станом на день укладення договору позики ОСОБА_5 був одружений з ОСОБА_7 . Відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2011 року.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2021 року, яке набрало законної сили, шлюб між відповідачами розірвано.

Мотивуючи позовні вимоги фактом перебування відповідачів у шлюбі, позивач вважає, що наявні підстави для стягнення заборгованості і з відповідача ОСОБА_6 , оскільки автомобіль є спільним майном подружжя, кошти витрачені в інтересах сім`ї, а тому остання несе солідарну відповідальність за зобов`язанням перед позивачем.

Разом з тим, відповідно до положень ч.3 ст.61 Сімейного кодексу, якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Наведена норма кореспондується також із ч.4 ст.65 СК, за якою договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для іншого, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Велика палата ВС у постанові від 30.06.2020 у справі №638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що, за своїм змістом, свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.

Крім того, для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї.

Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак, якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає.

ВС відзначив: суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування в шлюбі та за кредитні кошти, використані в інтересах сім`ї. Тому таке майно підлягає поділу між ними в рівних частинах (постанова ВС від 13.02.2020 у справі №320/3072/18).

Таким чином, умовою належності майна, яке одержане за договором одного з подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Насамперед сам по собі укладений правочин не підтверджує тих обставин, що кошти, одержані на його виконання, були реально витрачені на придбання майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

ВС у постанові від 4.04.2018 у справі №1316/3987/12-ц зазначив, що суди не дослідили, у чиїх інтересах укладені договори позики та які докази свідчать, що саме вказані кошти були витрачені на придбання спірних квартир. Отже, сам борговий документ не доводить того факту, що гроші, які були за ним отримані, витрачено на придбання спільного майна, у результаті чого може виникнути спільний обов`язок щодо їх повернення.

В іншій постанові від 30.01.2019 у справі №372/1558/16-ц ВС наголосив: наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг гроші витрачені в інтересах сім`ї. Адже доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів, що вона знала про його існування та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою кошти, не надано.

При цьому дійсно, допитаний у якості свідків ОСОБА_4 ствердив, що 01.12.2018 р. коли він передавав відповідачу ОСОБА_5 8000 доларів США в його автомобілі також перебувала відповідач ОСОБА_7 і тут же вони підписали договір позики, який був підготовлений раніше на комп`ютері. Ці обставини підтвердив при допиті у якості свідка ОСОБА_5 . Разом з тим, сам відповідач ОСОБА_5 ствердив, що автомобіль було придбано за суму еквівалентну 5000 доларів США, а решта коштів він використав на розмитнення автомобіля. В той же час жодних доказів того, що ним було сплачені якість кошти на розмитнення автомобіля,їх розмір та період сплати суду не надано.

Окрім цього, в судовому засіданні сторони визнали, що у 2021 році відповідач ОСОБА_6 звернулася із позовом в суд до відповідача ОСОБА_5 про визнання автомобіля Тайота Авенсіс 2007р.в., на придбання якого ніби то подружжя ОСОБА_9 позичало кошти у позивача, спільною власністю подружжя та стягнення вартості автомобіля, оскільки він був проданий ОСОБА_5 . Рішенням Личаківського суду м. Львова від позов було задоволено. Дійсно, за матеріалів вказаної справи вбачається, що під час розгляду вказаного позову відповідач ОСОБА_5 не заявляв про те, що вказаний автомобіль придбаний за кошти, які були позичені подружжям і не заявляв вимоги про включення набутих боргів подружжя до поділу подружнього майна.

А тому суд вважає, що підстав для стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_6 немає, оскільки суд погоджується із доводами відповідача ОСОБА_6 та її представника щодо того, що позивачем не доведено, що кошти за договором позики з ОСОБА_5 в сумі 8000 доларів США були витрачені подружжям на придбання автомобіля Тайота Авенсіс 2007р.в., а відтак що такі були витрачені в інтересах сім`ї . Відсутні також докази того, що відповідач була обізнана про існування такого договору, оскільки його не підписувала, про існування цього договору під час поділу автомобіля подружжям відповідач ОСОБА_5 не повідомляв і на нього не посилався.

Таким чином, позов слід задоволити частково та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 8 000 доларів США, що в еквіваленті станом на день постановлення рішення становить 292 548,8 гривень.

Окрім цього, у відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача слід стягнути судові витрати, які складаються із судового збору згідно квитанцій в розмірі 2 271,3 грн.

Керуючись положеннями статтей 2, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти в розмірі 8 000 доларів США, що в еквіваленті станом на день постановлення рішення становить 292 548,8 гривень (двісті дев`яносто дві тисячі п`ятсот сорок вісім гривень 80 копійок)

В решті - в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 2 271,3 грн. (дві тисячі двісті сімдесят одна гривня 30 копійок)

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивача: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідача: ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідача: ОСОБА_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Дата складення повного тексту судового рішення 11 вересня 2023 року.

Суддя: Гирич С. В.