Ухвала

20 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 932/10910/21

провадження № 61-13406 ск 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданої її представником - адвокатом Ревунковим Вітаєм Михайловичем, на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 02 травня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Валентина Григорівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, переведення прав покупця та визнання позивача покупцем квартири,

ВСТАНОВИВ:

1. У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; перевести права покупця вказаної квартири на неї та визнати її покупцем цієї квартири.

2. Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 02 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

3. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Ревунковим В. М., залишено без задоволення, а рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 02 травня 2023 року - без змін.

4. У вересні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана її представником - адвокатом Ревунковим В. М., на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 02 травня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, в якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

5. Підставою касаційного оскарження судового рішення скаржник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України)).

6. Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник вказує на те, що її позов, пред`явлений на підставі статей 217, 235, 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та доведений належними доказами. Покупець може домовитися з іншою особою про придбання власності за її рахунок з подальшим відшкодуванням цій особі витрат. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. В постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц вказано, що удаваний правочин може бути вчинений як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування іншого незаконного правочину, при цьому будь-якого обмеження щодо наявності умислу в усіх сторін такого правочину законом не встановлено. Такий умисел може бути завуальований лише однією стороною, про що інша сторона може не знати, як і навпаки. Верховний Суд вважає за необхідне також зазначити, що помилковим є висновок апеляційного суду про те, що визнання правочину удаваним в частині визначення особи покупця суперечить приписам статті 235 ЦК України, оскільки удаваним може бути не весь правочин, а лише в частині когось з учасників. Суди попередніх інстанцій не врахували вказаних правових висновків у зв`язку з чим безпідставно відмовили в задоволенні її позову.

7. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

8. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

9. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 липня 2007 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_2 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1610.

10. 19 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 0/0/3.

11. 19 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, яким відповідачу було надано кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 37 770,00 доларів США на строк до 18 липня 2028 року.

12. 19 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, яким відповідачу було надано кредитні кошти у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 1 025,00 грн на рік.

13. Згідно з довідками Акціонерного товариства «УкрСиббанк» від 14 та 15 квітня 2022 року станом на 14 квітня 2022 року ОСОБА_2 не має отриманих та непогашених кредитів в цьому банку, позику в розмірі 37 770,00 доларів США ОСОБА_2 повернено 05 серпня 2008 року.

14. Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснили, що позивач була матір`ю одиначкою, не могла взяти кредит, тому було вирішено оформити кредит та договір купівлі-продажу квартири на відповідача, пізніше позивач вийшла заміж і поїхала до Ізраїлю. Чоловік позивача допомагав виплачувати кредити відповідача, взяті на придбання спірної квартири.

15. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

16. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

17. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

18. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

19. Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

20. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

21. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

22. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

23. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

24. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

25. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

26. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

27. У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

28. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

29. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

30. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

31. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

32. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

33. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20).

34. Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16 (провадження № 14-498цс18) зазначено: встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

35. Удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

36. Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

37. Вищезазначені правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20).

38. Врахувавши вищевказані правові висновки Верховного Суду, встановивши, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання договору недійним зводиться до необхідності визнання договору недійсним в частині сторони (покупця) цього договору, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні вказаної позовної вимоги.

39. При цьому касаційна скарга не містить доводів про застосування судами при вирішенні позовної вимоги про переведення прав покупця та визнання позивача покупцем спірної квартири норм права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених в постанові Верховного Суду.

40. Посилання скаржника на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц (провадження № 61-2858св18) щодо можливості визнання правочину удаваним в частині особи покупця згідно з приписами статті 235 ЦК України, відповідно до якого удаваним може бути не весь правочин, а лише в частині когось із сторін, не заслуговує на увагу, так як воно не є релевантним, оскільки правова позиція, зазначена у вказаному судовому рішенні, втратила свою актуальність у зв`язку з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61 14680сво20). Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 465/2502/20 (провадження № 61-7742св22), в якій, серед іншого, Верховний Суд також звернув увагу на існування принципу ієрархії висновків Верховного Суду: висновки колегії - висновки палати - висновки об`єднаної палати - висновки Великої Палати Верховного Суду.

41. Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

42. В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження

43. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

44. Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії))

45. Виходячи з викладеного, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Валентина Григорівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, переведення прав покупця та визнання позивача покупцем квартири за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданої її представником - адвокатом Ревунковим Вітаєм Михайловичем, на рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 02 травня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Пророк

А. І. Грушицький

Є. В. Петров