Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2023 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Сидоренко І.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Зубкова В.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє: адвокат Лукомський Павло Валерійович до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІРА», про стягнення заборгованості із заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В :

Адвокат Лукомський П.В. звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 до ТОВ «ВІРА» про стягнення заборгованості із заробітної плати, обґрунтовуючи вимоги тим, що ОСОБА_1 працювала на посаді системного адміністратора у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Віра» з 03 серпня 2018 року до 04 січня 2023 року.

Наказом відповідача № 71 від 04 січня 2023 року позивача було звільнено з даної посади за ст. 38 Кодексу законів про працю згідно поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням. При цьому, позивач отримала від відповідача додаток до вищевказаного каказу, відповідно до якого позивачу було нараховано компенсацію за невикористану відпустку у сумі 25993,20 гривень, які вона отримала шляхом банківського перерахунку на її картку. Однак, станом на сьогоднішній день позивачем не отримана заробітня плата за весь 2022 рік та 4 дні 2023 року.

Проте, відповідач не провів повний розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні, оскільки, за підрахунками позивача, ТОВ не виплатило їй 79464 гривні 52 копійки заробітної плати. Зокрема, вказана сума заборгованості відповідача виникла у зв`язку з заборгованістю по виплаті заробітної плати за: січень-вересень по 6500,00 гривень; жовтень-грудень по 6700,00 гривень; січень 2023 року у сумі 864,52 гривні.

Усі спроби позивача отримати належні їй по закону кошти успіху не досягли і на дату звернення до суду заборгованість залишається. На неодноразові усні звернення уповноважені особи ТОВ не реагували. 05 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з письмовою вимогою щодо виплати заборгованості, наданні довідок та розрахунків при звільненні, а також видачі трудової книжки, яка залишається без відповіді.

Також, 06 квітня 2023 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом № АЗ-06/1/04-23 від 06 квітня 2023 року щодо надання інформації та документів у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 , відповідь на який станом на подачу цієї позовної заяви не надійшла.

Тому, просять суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра» на користь ОСОБА_1 79464 гривні 52 копійки нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а також витрати на правничу допомогу, яку стороною позивача оцінено у 15000 гривень 00 копійок.

В судове засідання позивач та її представник адвокат Лукомський П.В. не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте направили на адресу суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, в якій на заявлених вимогах наполягали, просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив справу розглянути у його відсутності.

Крім того, у відзиві на позовну заяву, який надійшов на адресу суду, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Так, дійсно, позивач ОСОБА_1 працювала на підприємстві ТОВ «ВІРА» на посаді системного адміністратора з 03 вересня 2018 року по 04 січня 2023 року. Ій своєчасно нараховувалась та виплачувалась заробітна плата.

У зв`язку із збройною агресією Російської федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, на підприємстві значно погіршився майновий стан. Місто Слов`янськ, згідно Наказу Мінреінтеграції від 25.04.2022 року, увійшло у перелік населених пунктів, що знаходяться в зоні бойових дій.

Саме з цієї причини підприємство не мало фінансової можливості виконати свої зобов`язання перед ОСОБА_1 та вчасно виплачувати заробітну плату. Але, всі податки, які підприємство мало сплачувати з нарахованої заробітної плати, були сплачені, щоб працівникам цей період був зарахований до трудового стажу.

Отже, заборгованість перед позивачкою виникла з січня по жовтень 2022 року виключно з виплат, які вона особисто мала отримати, без врахування податків. Це підтверджується доданими до позовної заяви відомостями Пенсійного фонду Реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), де за звітний 2022 рік з січня по жовтень включно значиться в повному обсязі сплачені страхові внески. Також це підтверджується податковою звітністю підприємства за 1-4 квартали 2022 року.

Тому заборгованість перед позивачкою складає суму: всього нараховано за січень жовтень 2022 року 65200 грн., з них утримано та сплачено податку з доходів фізичних осіб 11736 грн., військового збору 978 грн. Таким чином, 65200 11736- 978 = 52486 грн. підлягає сплаті позивачці. За листопад, грудень 2022 року та січень 2023 року заробітна плата ОСОБА_1 взагалі не нараховувалась, оскільки з листопада 2022 року вона припинила виходити на роботу та виконувати свої трудові обов`язки. Про це на підприємстві були складені відповідні акти.

Також відповідач не погоджується із заявленими витратами позивача на отримання правничої допомоги адвоката. Тому заявляє клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вважає заявлену суму в 15 000 гривень неспівмірною із складністю відповідної роботи (пред`явлення позову про стягнення заборгованності із заробітної плати на підставі довідки, наданої самим відповідачем), її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Така позиція відповідача відповідає висновку Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому викладені підстави для зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє: адвокат Лукомський Павло Валерійович до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІРА», про стягнення заборгованості із заробітної плати, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гідністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ст. 2).

Згідно зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу.

Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов`язків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосується частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких: «Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ВІРА» на посаді системного адміністратора.

04 січня 2023 року ОСОБА_1 звільнена з роботи на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджено наявною у матеріалах справи копією заяви позивача та наказом відповідача № 71 від 04 січня 2023 року.

У відповідності до ч.1 ст. 94 КЗпП України «Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу».

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У відповідності до ч.1 ст. 94 КЗпП України « Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу».

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України.

Зі змісту ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно - правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата».

Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представникам обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Отже відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець.

Згідно з додатком до наказу № 71 від 04 січня 2023 року, при звільненні позивачу ОСОБА_1 виплачена компенсація за невикористану відпустку, що також визнано у позові позивачем.

Так, відповідно до Довідки № 28, виданої 23 грудня 2022 року ТОВ «ВІРА», позивачу ОСОБА_1 нарахована заробітна плата, з якої відраховані обов`язкові платежі, у наступних розмірах:

- за період з січня 2022 року до вересня 2022 року кожного місяця нараховувалась заробітна плата у розмірі 6500,00 гривень, з якої відраховувався податок з доходів фізичних осіб у розмірі 1170,00 гривень та 97,50 гривень військового збору;

- за жовтень 2022 року нараховано заробітної плати у розмірі 6700,00 гривень, з якої відраховано податку з доходів фізичних осіб у розмірі 1206,00 гривень та 100,50 гривень військового збору;

- за період з листопада 2022 року до грудня 2022 року заробітна плата відповідачем позивачу не нараховувалась.

Причиною не нарахування ТОВ «ВІРА» на користь ОСОБА_1 заробітної плати стало те, що з 03 листопада 2022 року системний адміністратор ОСОБА_1 без попередження та відповідного дозволу не з`являється на своєму робочому місці м. Слов`янськ, вул. Пушкіна, буд. 10, оф. 207. Вказані обставини підтверджуються Актами про встановлення факту відсутності ОСОБА_1 на робочому місці від 11 листопада 2022 року та 12 грудня 2022 року.

З зазначених актів також встановлено, що на момент їх складання інформації щодо причин відсутності позивача на робочому місці не мається, на телефонні дзвінки остання не реагує.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 припинено нарахування заробітної плати у листопаді та грудні 2022 року.

З цього приводу слід зазначити, що положеннями Кодексу Законів про працю України та Закону України «Про оплату праці» не передбачено механізмів для ненарахування заробітної плати. Однак, виходячи з законодавчого визначення заробітної плати, остання є винагородою, обчисленою, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Отже, виходячи з наведеного, нарахування заробітної плати фактично є наслідком виконання робітником своїх трудових обов`язків, що виникли у нього з роботодавцем. Невиконання ж робітником свої трудових обов`язків, обумовлених угодою з роботодавцем, без повідомлення про поважність причин такого невиконання, є підставою для припинення нарахування заробітної плати.

Нарахування заробітної плати та відрахування з неї обов`язкових платежів за період з січня 2022 року до жовтня 2022 року, а також припинення нарахування заробітної плати та обов`язкових платежів за листопада-грудень 2022 року позивачу, також підтверджується Індивідуальними відомостям про застраховану особу (за формою ОК-5).

Як видно з позовної заяви, представник позивача просить стягнути з ТОВ «ВІРА» на користь позивача суму заборгованості у розмірі 79464,52 гривні. Дана сума відповідає розміру заробітної плати позивача, з урахування періоду, протягом якого їй було припинено нарахування заробітної плати, а також без відрахування обов`язкових платежів.

Проте, як встановлено судом, відповідачем сплачувались усі обов`язкові платежі за період, протягом якого нараховувалась заробітна плата, а саме з січня 2022 року до жовтня 2022 року, зокрема сплачувались податок з доходів фізичних осіб та військовий збір.

Таким чином, сума заборгованості з заробітної плати, яка була нарахована та не виплачена ОСОБА_1 за період з січня 2022 року до жовтня 2022 року, становить 52486,00 гривень, виходячи з відомостей вказаних у Довідці про доходи та Індивідуальних відомостях про застраховану особу, із наступним розрахунком.

Так, за січень-жовтень 2022 року позивачу було нараховано заробітної плати у загальному розмірі 65200,00 гривень, при цьому утримано податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 11736,00 гривень та військового збору на загальну суму 978,00 гривень.

Представником відповідача надано до суду Платіжну інструкцію № 363 від 08 червня 2023 року, згідно з якою на користь ОСОБА_1 відповідачем сплачено 52486,00 гривень, що є остаточним розрахунком за січень 2022 року до жовтня 2022 року.

Що стосується періоду з 01 листопада 2022 року по 04 січня 2023 року судом зазначається, що відповідачем були надані докази, а саме акти про встановлення факту відсутності ОСОБА_1 на робочому місці від 11 листопада 2022 року та 12 грудня 2022 року, в яких зафіксовано факт відсутності позивача на роботі. Позивач, в свою чергу, не надав жодного доказу, які б підтверджували поважність причин її відсутності на роботі, або доказів, які б спростували ствердження відповідача щодо її відсутності на робочому місці.

У зв`язку з чим, суд доходить до висновку, що в період з 01 листопада 2022 року по день звільнення 04 січня 2023року позивач фактично свої трудові обов`язки не виконувала, а тому підстави для нарахування та виплати їй заробітної плати за цей період відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355, 356 ЦПК України, Конституцією України, ст.ст. 116,117 КЗпП України, Законом України Про оплату праці, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє: адвокат Лукомський

Павло Валерійович до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІРА», про стягнення заборгованості із заробітної плати відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 27 вересня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду І.О. Сидоренко