УХВАЛА

22 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 2-12503/08

провадження № 61-15953св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М.,

Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Харківська міська рада,

особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову апеляційного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Маміної О. В., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2008 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про визнання договору дійсним та визнання права власності на майно.

В обґрунтування позову вказував, що 1 червня 2007 року вона уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу домоволодіння площею 64,2 кв.м, розташованого на АДРЕСА_1 , у простій письмовій формі. На виконання вказаного договору вона передала ОСОБА_2 100 000 грн, а остання передала їй житловий будинок за актом приймання-передачі. Умовами вказаного договору сторони визначили, що до 5 червня 2007 року продавець мала надати документи, підтверджуючі її право власності на вказане домоволодіння, та посвідчити вказаний договір нотаріально. Враховуючи

ухилення ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення укладеного договору,

10 червня 2007 року позивач надіслала їй відповідну вимогу, на яку відповідь не отримала.

У подальшому, внаслідок проведеної реконструкції вказаного домоволодіння, створено новий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею 247,5 кв. м, на АДРЕСА_1 .

Посилаючись на правові підстави статей 319 та 331 ЦК України, просила:

- визнано дійсним договір купівлі-продажу індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 , укладений 1 червня 2007 року у простій письмовій формі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- визнано за ОСОБА_1 право власності на індивідуальний житловий будинок загальною площею 247,5 кв.м на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2008 року позов задоволено.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 , укладений 1 червня 2007 року у простій письмовій формі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на індивідуальний житловий будинок загальною площею 247,5 кв.м на АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав вимоги позивача обґрунтованими.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2008 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу будинку складений у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений і державну реєстрацію не пройшов, тому такий договір є неукладеним. Апеляційний суд вказав на відсутність доказів ухилення

ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення вказаного договору.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий суд безпідставно ухвалив рішення про визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним та визнання права власності на нього за ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У вересні 2021 року ОСОБА_3 , який не брав участі у справі, подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права просить скасувати постанову апеляційного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року і залишити в силі рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2008 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним судовим рішенням апеляційний суд вирішив питання про його права.

Зазначає, що 15 вересня 2011 року ОСОБА_4 та

ОСОБА_1 уклали договір позики, відповідно до умов якого остання отримала в борг 640 000 грн, що на момент укладення договору складало 80 000 доларів США, на строк до 15 вересня 2012 року. Належне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним договором забезпечено іпотекою житлового будинку на АДРЕСА_1 відповідно до укладеного нею

з ОСОБА_4 іпотечним договором, посвідченим 15 вересня

2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саврасовою І. О. за № 2642.

Заявник вказує, що 13 вересня 2021 року він уклав з ОСОБА_4 договір про відступлення права вимоги за договором позики від 15 вересня 2011 року, відповідно до умов якого набув право вимоги до ОСОБА_1 за вказаним договором. Цього ж дня він уклав з ОСОБА_4 договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 15 вересня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за № 2523.

Враховуючи набуття статуса кредитора ОСОБА_1 та іпотекодержателя житлового будинку на АДРЕСА_1 , заявник вважає, що оскаржуване судове рішення про відмову іпотекодавцю у задоволення позову про визнання права власності на житловий будинок, переданий в іпотеку, вважається прийнятим про його права.

Зазначає про відсутність висновку Верховного Суду про застосування

пункту 1 частини першої статті 365 ЦПК України щодо залучення іпотекодержателя до участі у справі, в якій виник спір відносно іпотечного майна, власник якого змінився в період перебування майна в іпотеці без згоди іпотекодержателя.

Позиція інших учасників справи

У лютому 2022 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про безпідставність її доводів та правильність висновків суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:

1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги;

2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;

3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося;

4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом;

5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який в викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно

з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, після ухвалення рішення судом першої інстанції, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Зазначений правовий висновок викладений в ухвалі Великої Палати

Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц

(провадження № 14-726цс19).

У касаційній скарзі ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі

у справі, посилається на те, що оскаржуваною постановою апеляційного суду Харківської області від 24 квітня 2018 року вирішено питання про його права та інтереси, оскільки він є іпотекодержателем житлового будинку

на АДРЕСА_1 .

Верховний Суд відхиляє такі доводи касаційної скарги, оскільки спір у цій справі виник між сторонами договору купівлі-продажу, зокрема між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень, визначених статтею 367 ЦПК України, перевіряв законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу і визнання права власності на житловий будинок. Тому оскаржуване судове рішення стосується лише прав зазначених осіб. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд не вирішував питання про права та інтереси заявника ОСОБА_3 .

Також колегія суддів враховує, що право вимоги за іпотечним договором

від 15 вересня 2011 року ОСОБА_3 набув 13 вересня 2021 року, тому на час прийняття оскаржуваної постанови (24 квітня 2018 року) він не мав будь-якого права на спірний житловий будинок.

Отже після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_3 , поданою ним з підстав вирішення судом апеляційної інстанції питання про його права та інтереси, встановлено, що оскаржуваним судовим рішенням питання про його права та інтереси не вирішувалося, тому касаційне провадження підлягає закриттю.

Зважаючи на існування підстав для закриття касаційного провадження, Верховний Суд правильність вирішення судами попередніх інстанцій спору по суті у цій справі не оцінює.

Керуючись статтями 389, 396 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову апеляційного суду Харківської області від 24 квітня

2018 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради про визнання договору дійсним та визнання права власності на майно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська