ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року

м.Черкаси

Справа № 701/835/22
Провадження № 22-ц/821/934/23
категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л.І.,

суддів: Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.,

секретаря - Ярошенка Б.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 12 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, у складі судді Костенка А.І., -

в с т а н о в и в :

01 грудня 2022 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у вересні 2020 року ОСОБА_2 , звернувся до нього з проханням допомогти, а саме надати на короткий строк грошові кошти у борг, оскільки мав певні фінансові труднощі.

Перевіривши Єдиний реєстр судових рішень, стало відомо, що ОСОБА_2 , перебуваючи у статусі фізичної особи-підприємця на початку 2020 року виступав відповідачем по справі 911/2612/19, в межах якого було ухвалено судове рішення про стягнення з ОСОБА_2 суми у розмірі майже 120 000 грн. Щодо цього факту у березні 2020 року було відкрите виконавче провадження № 61632391, розпочата процедура примусового виконання рішення та накладено арешт на все нерухоме майно.

Вказує, що маючи дружні відносини з ОСОБА_2 , не вимагаючи жодних пояснень з боку ОСОБА_2 , розуміючи складну фінансову ситуацію, що склалась у ОСОБА_2 , наявність у нього сім`ї, ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір позики та надав у борг на короткий строк без нарахування відсотків за користування грошовими коштами суму у розмірі 6 500 доларів США.

На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів у борг, ОСОБА_2 , надав письмову боргову розписку від 18.09.2020, в якій зазначено, що зобов`язується повернути борг в строк до 26.09.2020.

Вказує, що відповідач кошти протягом тривалого часу згідно договору позики не повертав, тому він направив претензію за трьома відомими адресами ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ), за якими може проживати та/чи перебувати ОСОБА_2 , а також на месенджери, що зареєстровані за номером НОМЕР_1 , з вимогою про повернення боргу у строк до 01 жовтня 2022 року.

Вказана претензія від 20.09.2022 згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (№ 682) була отримана ОСОБА_2 , 05.10.2022 за адресою: АДРЕСА_1 , проте залишена без відповіді.

На підставі наведеного, позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основний борг за борговою розпискою у розмірі 237 695 грн, за порушення умов виконання зобов`язання за борговою розпискою та 3% річних у розмірі 10 056,36 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 12 квітея 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за борговою розпискою у розмірі 237 695,90 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за порушення умов виконання зобов`язання за борговою розпискою 3% річних у розмірі 10 056,36 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 973,72 грн, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним була надана грошова позика відповідачу, про що складено відповідну розписку від 18.09.2020, за якою ОСОБА_2 отримав грошові кошти від ОСОБА_1 у розмірі 6 500 доларів США, які й підлягають до стягнення з останнього на користь позивача у примусовому порядку, оскільки у суду відсутні будь-які документи, що підтверджують факт повернення боржником вказаних вище грошових коштів.

Задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення 3% річних, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем вчасно не сплачено на користь позивача борг у сумі 6 500 доларів США, тому на вказану заборгованість нараховано 3% річних.

Задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення витрат на правничу допомогу суд першої інстанції виходив із того, що зазначений позивачем розмір за надану правничу допомогу є обґрунтованим, а також враховувавши складність справи, час затрачений на надання допомоги, підготовку позовної заяви, такий розмір винагороди є співмірним із складністю справи, що випливають із даних правовідносин.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду, викладені в рішенні суду, не відповідають обставинам справи та з порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 12 квітня 2023 року та ухвали нове судове рішення, яким стягнути з нього на користь позивача суму боргу в гривнях, еквівалентну 3 700 доларів США на день ухвалення рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він з 12.04.2022 проходить службу по мобілізації в бригаді територіальної оборони Регіонального управління сил територіальної оборони «Північ» ЗСУ, приймати участь в розгляді справи по суті, заявляти заперечення, доводи та клопотання не мав можливості.

Вказує, що позивач раніше був йому знайомий і він дійсно 18.09.2020 позичив у нього грошові кошти у розмірі 6 500 доларів США, про що написав розписку з зобов`язанням повернути борг до 26.09.2020, яка написана в присутності свідка ОСОБА_3 .

Доводи суду, що жодних коштів із суми боргу позивачу не повернув, у зв`язку з чим він направив претензію з вимогою повернути борг, не відповідають обставинам справи. Протягом 2020-2021 років повернув позивачу борг у сумі 2 800 доларів США. Частина з них була перерахована з його карткових рахунків на карткові рахунки позивача.

Кошти у розмірі 1 500 доларів були передані через свідка ОСОБА_3 , який являється товаришем позивача.

Таким чином, на момент звернення позивача до суду борг по борговій розписці складав 3 700 доларів США, ця обставина не була з`ясована в суді першої інстанції.

Вказує, що не отримував жодних викликів до суду ні в паперовому, ні в електронному вигляді, оскільки перебуває на військовій службі і не мав можливості слідкувати за оголошеннями та викликами до суду, тому вважає, що розгляд справи без його участі є порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 15 червня 2023 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Липівська О.А., вважаючи апеляційну скаргу неаргументованою, такою що містить недостовірні дані і не підлягає до задоволення, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 у повному обсязі, рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 12.04.2023 залишити без змін.

В обгрунтування відзиву вказує, що посилання скаржника на те, що він не отримував жодних викликів до суду не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_2 надіслав до Маньківського районного суду Черкаської області витяг з наказу МОУ №155 від 20.08.2022 про те, що він проходить військову службу в підрозіділах ЗСУ, що свідчить про те, що він отримував документи, що надсилались судом.

Крім того, про розгляд справи в суді першої інстанції було повідомлено позивачем відповідаса особисто при зустрічі біля Вишгородського районному суді Київської області.

Щодо повернення частини боргу, то вказує, що вказані докази скаржник на підтвердження перерахування частини боргу планує долучити при розгляді апеляційної скарги, проте не вказано в апеляційній скарзі причини не долучення вказаних доказів разом з апеляціною скаргою.

Також скаржник звертає увагу апеляційного суду, що певні обставини може підтвердити свідок ОСОБА_3 , проте до суду не заявляє клопотання про його виклик.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що 18 вересня 2020 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір позики, та надав у борг на короткий строк без нарахування відсотків за користування грошовими коштами суму у розмірі 6 500 (шість тисяч п`ятсот) доларів США.

На підтвердження надання та отримання грошових коштів у борг, укладання договору, ОСОБА_2 , написав письмову боргову розписку, що містить усі істотні умови згідно чинного законодавства України щодо надання грошових коштів у позику (борг) (а.с. 14-15).

20 вересня 2022 року ОСОБА_1 направив претензію ОСОБА_2 за трьома адресами ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ), за якими може проживати та/чи перебувати ОСОБА_2 , з вимогою про повернення боргу у строк до 01 жовтня 2022 року (а.с. 16).

Вказана претензія від 20.09.2022 згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (№ 682) була отримана ОСОБА_2 , 05.10.2022 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17, 18).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Досліджуючи справжню правову природу укладеного на підставі розписки договору позики, суд першої інстанції вірно встановив, що між сторонами існували позикові договірні правовідносини, що і не заперечувалось відповідачем у апеляційній скарзі.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що на час розгляду справи відсутні належні докази на підтвердження визнання договору позики недійсним, розіваним чи виконаним.

Посилання скаржника, що ним протягом 2020-2021 років було позивачу повернуто частину боргу у сумі 2 800 доларів США, з яких частина з них була перерахована з його карткових рахунків на карткові рахунки позивача, а кошти у розмірі 1 500 доларів США були передані через свідка ОСОБА_3 , який являється товаришем позивача, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження перерахування коштів із рахунків відповідача на рахунок позивача коштів у розмірі 2 800 доларів США. Також матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження щодо передання скаржником позивачу коштів у розмірі 1 500 доларів США через свідка ОСОБА_3 .

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що скаржником ні при зверненні із апеляційною скаргою, ні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не було подано належних доказів, визначених законодавством, на підтвердження частково виконання договору позики у розмірі 2 800 доларів США та не було заявлено клопотаннь.

Із наведеного слідує, що скаржником не підтверджено належним чином часткове повернення частини боргу, тому висновки суду про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за борговою розпискою 237 695,90 грн є вірними.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що сума позики згідно розписки 6 500 доларів США, позивач у прохальній частині позовної вимоги визначив борг у гривневому еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ долару до гривні на час звернення із вказаним позовом і відповідачем не заперечувався даний факт, що кошти згідно боргової розписки стягуються у гривневому еквіваленті.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що оскільки відповідачем не сплачено на користь позивача борг у сумі 6 500 доларів США до визначеної розпискою термін 27.09.2020, на вказану суму заборгованості нараховано 3 % річних, за період прострочення з 27.09.2020 по 23.02.2022, яка становить 10 056 грн.

Суму нарахованих та стягнених 3% річних скаржником у апеляційній скарзі не оскаржується.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики від 18.09.2020 не виконав, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає стягненню з відповідача разом із 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у формі визначені позивачем при зверненні до суду.

Але постановляючи судове рішення у відсутності відповідача по справі суд першої інстанції не врахував наступне.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) зазначено, що: «обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою».

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України).

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду із даним позовом, зазначив адресу відповідача ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей, отриманих на запит Маньківського районного суду від виконавчого комітету Маньківської селищної ради, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 , з 05.12.2014.

Ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 09 грудня 2022 року відкрито провадження у даній справі та зазначено, що розгляд справи буде проводитись в порядку загального позовного провадження.

Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження направлення копії ухвали про відкриття провадження, позовної заяви з додатками та судової повіски на зазначену в позовній заяві адресу.

Проте в матеріалах справи міститься витяг з Наказу командира війської частини НОМЕР_2 №155 від 20.08.2022, згідно якого вбачається, що ОСОБА_2 з 21.08.2022 прийнятий та приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 45) та військовий квиток ОСОБА_2 , з якого вбачається, що на підставі Указу Президенка «Про загальну мобілізацію» він призваний у Збройні Сили України (а.с. 63-64). Водночас матеріали справи не містять даних ким долучені дані Витяг з наказу та військовий квиток та не зареєстровані належним чином, оскільки не містять штампів вхідної кореспонденсії суду першої інстанції.

Також в матеріалах справи міститься конверт із судовою повісткою, який було направлено відповідачу ОСОБА_2 на адресу АДРЕСА_5 , який повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 81), згідно конверту, який повернувся до суду із відмітною «адресат відсутній за адресою, не проживає» (а.с. 87), тобто відповідачем кореспонденція отримана не була.

Отже, наведене свідчить, що відповідач не був належним чином повідомлений про дату, час і місце засідання суду.

Крім того, апеляційний суд наголошує на тому, що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобовязаний зупинити провадження у справі у разі, зокрема перебування сторони у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Скаржник, який скористався правом на апеляційне оскарження судового рішення, перед апеляційним судом ставить вимогу про здійснення апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, тому у суду апеляційної інстанції відсутня підстава для застосування приведеної правової норми та зупинення провадження за його апеляційною скаргою.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Одним із обґрунтування апеляційної скарги є розгляд справи у відсутності відповідача у справі.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Фактично рішення суду скаржником оскаржується в частині стягнення суми боргу за борговою розпискою.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задоволити частково, рішення суду першої інстанції скасувати і постановити нове рішення про задоволення позову.

Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно із ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Представником позивача - адвокатом Липівською О.А. 28.03.2023 на адресу суду було подано заяву про стягнення витрат на правову допомогу з додатками, а саме копії: договору про надання правничої допомоги № 10/1-ПД від 05.10.2022, акту приймання-передачі наданих послуг № 1 до договору, виписки з рахунку про оплату наданих послуг, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правової допомоги, витяг з ЄРАУ, копію форми № 34-ОПП про виконання робіт при наданні правової допомоги, рахунку-фактури (т. 1 а.с. 114 - 123). Аналогічна заява з додатками надійшла 06.04.2023 до суду засобами поштового зв`язку (т. 1 а.с. 124 - 133).

Водночас доказів одночасного направлення копії заяви з наведеними додатками відповідачу у справі, як і посилання на їх направлення, заява не містять. При тому, що відповідач є фізичною особою, справу розглянуто без його участі, даних про його реєстрацію в Електронному суді матеріали справи не містять.

Отже, представником позивача в порушення вимог ст. 83 ЦПК України до заяви в суді першої інстанції, не було додано доказів її направлення з додатками іншому учаснику справи, що позбавляло сторону відповідача можливості спростовувати ймовірну не співмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21, зокрема, що неподання автором, зокрема клопотання про стягнення витрат на правову допомогу доказів його направлення іншим учасникам справи, позбавляє останніх спростувати ймовірну неспівмірність витрат.

Крім того, подаючи 09.08.2023 до суду апеляційної інстанції заяву про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції з додатками, представник позивача - адвокат Липівська О.А. додала до неї копії: договору про надання правничої допомоги № 10/1-ПД від 05.10.2022, акту приймання-передачі наданих послуг № 4 від 14.06.2023, виписки з рахунку про оплату наданих послуг, витяг з ЄРАУ. Зазначено, що свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер на надання правової допомоги вже долучені до матеріалів справи.

Доказів одночасного направлення копії заяви з наведеними додатками скаржнику (відповідачу у справі), як і посилання на їх направлення, дана заява також не містять.

За викладеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Так, апеляційну скаргу скаржника задоволено частково, проте позовні вимоги позивача в частині стягнення боргу та 3 % річних задоволено повністю, отже з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати зі сплати судового збору в суді першої інстанції в розмірі 2 477,52 грн.

Підстави для розподілу судових витрат понесених скаржником, за наслідками апеляційного перегляду, відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 12 квітня 2023 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за борговою розпискою у розмірі 237 695,90 грн та 3 % річних у розмірі 10 056,36 грн - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та 3 % річних задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг за борговою розпискою у розмірі 237 695,90 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за порушення умов виконання зобов`язання за борговою розпискою 3 % річних у розмірі 10 056,36 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 477,52 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2023 року

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко