КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №758/6703/23 Головуючий у І інстанції - Ковбасюк О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного університету інфраструктури та технологій про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, встановлення факту незаконного звільнення позивача та вимушених прогулів, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушених прогулів, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Державного університету інфраструктури та технологій про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, встановлення факту незаконного звільнення позивача та вимушених прогулів, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушених прогулів.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Не погоджуючись з указаною ухвалою ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість вказаної ухвали, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У мотивування скарги зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено обґрунтування позову, не перевірено підстави позову на предмет їх тотожності, а також не враховано доводів щодо поновлення строку на звернення до суду з даним позовом з поважних причин, які не залежали від позивача.

Зауважує, що предмет та підстави позову у даній справі №758/6703/23 та у справі №758/2815/22 не є тотожними, оскільки копію наказу №146-к від 05 жовтня 2009 року вона отримала лише у 2023 році поштовим зв`язком, станом на час її звільнення та написання заяви про звільнення від 05 жовтня 2009 року вона не усвідомлювала значення своїх дій, проте жодним судом не було призначено відповідну судову експертизу для встановлення її психічного стану.

13 вересня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання від відповідача, в якому останній просив залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення; розгляд справи провести без участі відповідача.

20 вересня 2023 року на електронну адресу суду надійшло клопотання позивача ОСОБА_1 , в якому остання просить не приймати відзив на апеляційну скаргу відповідача, оскільки на її адресу примірник відзиву не надходив.

Клопотання ОСОБА_1 від 20 вересня 2023 року задоволенню не підлягає, оскільки подане стороною відповідача клопотання не є відзивом на апеляційну скаргу, а тому до нього не застосовуються положення частини четвертої статті 360 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, з огляду на наступне.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції керувався пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України та виходив того, що є таке, що набрало законної сили, рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 у справі №758/2815/22 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_1 в межах даної цивільної справи заявила позов про визнання незаконним та скасування наказу №146-к від 05 жовтня 2009 року про звільнення, встановлення факту незаконного звільнення позивача та вимушених прогулів, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушених прогулів.

В обґрунтування позову зазначала, що оригінал заяви про звільнення від 05 жовтня 2009 року відсутній, на час її звільнення та написання вказаної заяви вона не усвідомлювала значення своїх дій, проте судова експертиза щодо встановлення її психічного стану судами не призначалась.

Також судом установлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2023 року, у справі №758/2815/22 позов ОСОБА_1 до Державного університету інфраструктури та технологій про встановлення факту відсутності оригіналу заяви про звільнення, визнання наказу про звільнення недійсним/неправомірним та скасування його, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

Судами у справі №758/2815/22 встановлено, що ОСОБА_1 в обґрунтування позову посилалася на те, що після її зарахування на посаду старшим викладачем, відповідачем було неправомірно заселено позивача до особи чоловічої статі, у зв`язку з чим вона перебувала у важкому психолого-психіатричному стані, та 05 жовтня 2009 року ОСОБА_1 , не усвідомлюючи своїх дій, підписала заяву про звільнення.

У зв`язку з тим, що відповідачем не вбережено оригіналу заяви про звільнення з роботи від 05 жовтня 2009 року (на думку позивача, заяви про звільнення фактично, мабуть, не існувало взагалі, і наказ видавався про звільнення з роботи 05 жовтня 2009 року не законно), вона зазнала тривалого не отримання заробітної плати за час вимушених прогулів та, у зв`язку з наявністю зібраних доказів не розуміння значення своїх дій та не можливість керуватись ними 05 жовтня 2009 року, має намір відновити свій трудовий стаж, відшкодувати завдану матеріальну шкоду внаслідок тривалого не отримання заробітної плати, доходів, тривалої не можливості працевлаштуватись внаслідок важких трагічних обставин життя з вини відповідача.

Також судом установлено, що ОСОБА_1 14 червня 2010 року звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Державного економіко-технологічного університету транспорту про визнання правочину та наказу недійсними, в якому просила суд визнати правочин, вчинений нею, а саме: заяву про звільнення за власним бажанням з посади старшого викладача кафедри екології та безпеки життєдіяльності у Державному економіко-технологічному університеті транспорту недійсним (справа № 2-3300/10).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2010 року (справа №2-3300/10) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки Солом`янським районним судом м. Києва встановлено, що позивач була звільнена з посади, на якій працювала на умовах контракту, укладеного з нею відповідачем на підставі її заяви на певний строк на конкурсній основі, на підставі поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням, яку вона не відкликала, а відразу залишила роботу, після чого ознайомилася з наказом про звільнення та отримала трудову книжку, суд вважає звільнення ОСОБА_1 з роботи за статтею 38 КЗпП України правильним, а тому підстав для визнання договору безстроковим, наказу про звільнення незаконним та поновлення позивачки на роботі не вбачається.

Крім того, у червні 2014 року ОСОБА_1 подавала до Солом`янського районного суду м. Києва позовну заяву до Державного економіко-технологічного університету транспорту про визнання трудового договору безстроковим, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди (справа №760/6958/14-ц).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 липня 2014 року (справа №760/6958/14-ц) у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

При цьому, у судовому засіданні Солом`янського районного суду м. Києва позивач ОСОБА_1 не заперечувала щодо написання заяви про звільнення від 05 жовтня 2009 року, про що було видано наказ №146-К від 05 жовтня 2009 року, і зі змісту заяви ОСОБА_1 від 05 жовтня 2009 року суд першої інстанції вбачав, що вона сама просила розрахувати її із займаної посади за власним бажанням.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до встановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У частині першій статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України).

Відповідно до положень статей 186, 187 ЦПК України суддя після одержання позовної заяви до відкриття провадження у справі з`ясовує чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 175 і 177 ЦПК України, чи підсудна справа даному суду, чи немає інших підстав для повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в цивільній справі, встановлених цим Кодексом.

Статтею 186 ЦПК України визначені підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми спори є тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто, коли спори повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного з цих чинників перешкоджає відмові у відкритті провадження у справі з підстав, що передбачені пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) дійшла висновку про те, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до змісту наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору, тобто ідентичними є склад учасників цивільного процесу, підстава звернення до суду та матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.

Таким чином, зі змісту судового рішення у справі №758/2815/22 та змісту даної позовної заяви вбачається, що позовними вимогами за даним позовом, як і у справі №758/2815/22, є визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, встановлення факту незаконного її звільнення та фактів вимушених прогулів, поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушених прогулів. При цьому, підставами позову як у даній справі №758/6703/23, так і у справі №758/2815/22, ОСОБА_1 зазначено те, що оригінал заяви про звільнення від 05 жовтня 2009 року відсутній, на час її звільнення та написання вказаної заяви вона не усвідомлювала значення своїх дій, проте судова експертиза щодо встановлення її психічного стану судами не призначалась.

Жодних нових обставин у даній справі позивачем не наведено, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Зважаючи на викладене, місцевим судом правильно встановлено, що судом вже розглянуті аналогічні вимоги одного і того ж позивача до одного і того ж відповідача та їм надана відповідна правова оцінка з урахуванням наданих позивачем доказів, які повторно та в тому ж обсязі долучено до цієї позовної заяви, рішення суду по іншій справі набрало законної сили.

Доказів на підтвердження того, що позов у даній справі №758/6703/23 подано з протилежно інших підстав, ніж позов у справі №758/2815/22, в якій вже ухвалено рішення, яке набрало законної сили, надано суду не було та матеріали справи не містять.

Окрім того, звільнення позивача відбулося 05 жовтня 2009 року, тоді як з даним позовом вона звернулася до суду 12 червня 2023 року, тобто після спливу понад 13 років.

Отже, дії позивача спрямовані на перегляд вже ухвалених судових рішень, з результатом яких вона не погоджується.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування ухвали суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть постановленої ухвали не впливають.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник