Справа № 932/2240/23
Провадження № 2/932/682/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі - Фетіскіній К.Р.,

за участю представника позивача - адвоката Шевкової К.І,

за участю представника відповідача - адвоката Воронка В.С.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду в березні 2023 року з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просив визнати договір купівлі-продажу ВЕО № 148077, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Насобіною Г.О. за реєстровим номером № 2098, домоволодіння , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 32,5 кв.м, житловою площею 18,6 кв.м, з площею земельної ділянки 270 кв.м, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , недійсним правочином. На обгрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 18.04.2007 року на підставі оскаржуваного договору купівлі-продажу ВЕО № 148077, ОСОБА_3 - мати позивача , придбала у відповідача домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син прийняв спадщину своєчасно. Однак на момент укладання угоди купівлі-продажу будинку з житловою площею не існувало, на його місці був об`єкт самочинного будівництва. Тому був укладений удаваний правочин, оскільки житловий будинок загальною площею 32,5 кв.м, житловою площею 18.6 кв.м, не існував. Тобто укладений був договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, відсутній був предмет договору. Таким чином, порушуються права позивача у реалізації спадкового права.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, на їхньому задоволенні наполягала.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, пояснив, що відповідач ОСОБА_2 на момент укладання угоди в 2007 році перебував за кордоном, угоду укладено на підставі виданої відповідачем довіреності, він вважав, що продає будівельні матеріали. До травня 2023 року вважав, що була укладена угода купівлі-продажу будівельних матеріалів.

Суд, вислухавши позиції представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке:

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 1412 виконаний Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Матір`ю зазначено ОСОБА_3 .

З копії договору купівлі-продажу домоволодіння від 18 квітня 2007 року, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Г.О. за реєстровим № 2098, судом встановлено, що ОСОБА_4 за довіреністю , посвідченою 12.04.2007 року приватним нотаріусом Насобіною Г.О. , від імені ОСОБА_2 продала та ОСОБА_3 купила домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 270 кв.м. розташовані: А-1 - житловий будинок , цег., житлова площа - 18,6 кв.м, загальна площа - 32,5 кв.м., Б-сарай цег., Е - навіс, 1-3, 1-споруди.

З витягу від 23.04.2007 року судом встановлено, що за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2007 року за реєстровим № 2098, на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 1855 виконаний Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі ВДРАЦС.

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 березня 2018 року вбачається, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Красота Т.О. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння , розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що спадкоємцем не подано відомості ( інформацію) та документи , необхідні для вчинення зазначеної нотаріальної дії.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. ч. 1, 2 , 4 ст. 10 ЦПК України).

У відповідності до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки по даній справі ані представником позивача, ані представником відповідача не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження удаваності (недійсності) правочину від 18.04.2007 року: не надано довіреність від 12.04.2007 року особи - ОСОБА_4 , яка від імені відповідача ОСОБА_2 укладала спірний договір, з зазначенням кола повноважень представника, доказів спрямованості волі сторін на встановлення інших відносин, доказів відсутності на момент укладення договору 18.04.2007 року предмету договору - житлового будинку - А-1 цег. , та підтвердження наявності будівельних матеріалів, доказів реєстрації права власності на домоволодіння за померлою ОСОБА_3 станом на день звернення до суду з позовом, підтвердження родинних зв`язків ( прізвище спадкодавця в різних документах написано по-різному: ОСОБА_3 в свідоцтві про народження позивача та в свідоцтві про смерть спадкодавця, та ОСОБА_3 в договорі купівлі-продажу домоволодіння), тому з урахуванням зазначеного суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відмовляє в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12,13, 141, 263, 265, 274 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складений 27 вересня 2023 року.

Суддя О.С. Овчиннікова