КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 363/3199/21

номер провадження 22-ц/824/8663/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,представник відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 березня 2023 року та на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 березня 2023 року /суддя Лукач О.П./

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась до суду з вимогами до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому просила суд, у порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , площею 37,7 кв.м. - дата державної реєстрації 25 серпня 2011 року; визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на частини квартири: АДРЕСА_1 , площею 37,7 кв.м. - дата державної реєстрації 25 серпня 2011 року. Просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які складаються з судового збору 7288,33 грн за подання позову, 454,00 грн - за подання заяви про забезпечення позову та витрати на правову допомогу у розмірі 28000,00 гривень.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 березня 2023 року позов задоволено. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на частини квартири АДРЕСА_1 , площею 37,7 кв.м., дата державної реєстрації 25.08.2011; визнано за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на частини квартири АДРЕСА_1 , площею 37,7 кв.м., дата державної реєстрації 25.08.2011. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у розмірі 7742 гривні 33 копійок. /т. 2 а.с. 43-54/

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 березня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13000 (тринадцять тисяч) гривень. В іншій частині вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог та стягненні витрат на правову допомогу, стягнувши на його користь судові витрати.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що ОСОБА_4 не послалася та не навела обставин, не послалася на докази та не надала їх, на підтвердження того, що за короткий у часі період сумісного проживання у шлюбі з моменту його укладання 08.10.2010 р. і по момент придбання ним спірної квартири у серпні 2011 р. (майже 10 місяців) ними як подружжям у спільну сумісну власність були набути кошти в сумі 312 910,00 грн., на які розповсюджувалося би право спільної сумісної власності подружжя. Вказував, що у 2011 р. ним було продано квартиру у м. Феодосія АР Крим, яке було ним придбано до укладення 08.10.2010 р. шлюбу. Також протягом його трудової діяльності у період 1981 - 1992 p.p. ним були зароблені та накопичені власні кошти в сумі 20 000 доларів США, що підтверджується записами трудової книжки. Вказував, що суд першої інстанції не встановив, що джерелом набуття спірної квартири є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, судом першої інстанції не застосовано положень ч. 3 ст. 57 СК України про те, що особистою приватною власністю дружини та чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Щодо процесуальних порушень вказував, що у справі відсутня позовна заява яка б відповідала вимогам, встановленим до неї положеннями п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Щодо додаткового рішення, вказував, що при прийнятті додаткового рішення від 15.03.2023 р., судом були порушені вимоги ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Одночасно суд порушив таку, передбачену п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12 ЦПК України, основну засаду (принцип) цивільного судочинства як змагальність сторін. Вказував і на те, що стороною відповідача, на підставі ч. 6 ст. 95 ЦГІК України було заявлено письмове клопотання про витребування у сторони позивача ОСОБА_4 - її представника адвоката Старенького С.С., оригіналу письмових доказів - Додаткового договору від 1 серпня 2021 року до Договору про надання правової та правничої допомоги від 1 серпня 2019 року про продовження його дії до 31.07.2022 р., сторонами яких вказані ОСОБА_4 та адвокат Старенький С.Є., так як у наявної у матеріалах справи № 363/3199/21 копії вказаного Додаткового договору підпис від імені ОСОБА_4 їй не належить, оригіналів суду надано не було. Крім того, стороною позивача проявлено неналежну поведінку, що призвела до затягування розгляду судом справи, що, на його думку, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України позбавляє права на отримання судових витрат.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення як і додаткове судове рішення підлягають скасуванню з частковим задоволенням позовних вимог, на підставі наступного.

Судом встановлено, що 8 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві, зроблено відповідний актовий запис № 1598 (том 1 а.с. 14).

Зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 15,63).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області (справа №756/2760/18) від 10 грудня 2019 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований 8 жовтня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1598, розірвано (том 1 а.с. 21-22).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 10 вересня 2020 року №223425528, убачається, що об`єкт нерухомого майна за реєстровим номером майна: 34359868 - квартира АДРЕСА_1 , на праві приватної власності, належить ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про право власності №2374 від 19 серпня 2011 року (том 1 а.с. 23-24).

23 листопада 2018 року ОСОБА_4 , через свого представника - адвоката Істоміну В.Л. звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом про визнання права власності (том 1 а.с. 156-163).

Рішенням Подільського районного суду міста Києва по справі №758/15508/18 від 6 жовтня 2020 року було частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності: визнано за ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , право особистої власності на:

земельну ділянку за кадастровим номером :91:445:0044 площею 0,0589 га, за адресою: АДРЕСА_3 , земельна ділянка НОМЕР_3 , адреса СТ: АДРЕСА_4 ;

житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , площею 37,7 (реєстраційний номер 34359868).

скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 34359868, номер запису 111/267 в книзі 56) за ОСОБА_2 , та стягнуто з відповідача судові витрати. В іншій частині позову відмовлено (том 1 а.с. 25-30).

Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у справі №758/15508/18 рішення Подільського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2020 року в частині задоволених вимог скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно відмовлено (том 1 а.с. 31-35).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції зазначено, про невірність висновку суду щодо визнання за позивачем права особистої приватної власності на земельну ділянку та квартиру, оскільки, позивач не надала належних достовірних доказів на підтвердження того, що квартира в АДРЕСА_1 та земельна ділянка за кадастровим номером :91:445:0044, площею 0,0589 Га, за адресою: АДРЕСА_3 , земельна ділянка АДРЕСА_6 , адреса СТ: АДРЕСА_4 , придбана за її особисті кошти.

Ухвалою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 8 квітня 2021 року у справі №758/15508/18 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , яка підписана представником ОСОБА_5 , на постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 про визнання права власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно (том 1 а.с. 36-39).

Суд касаційної інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, зазначив, що апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_4 не надано належних доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано за кошти, які належали їй особисто, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права особистої власності на квартиру та земельну ділянку, і скасування державної реєстрації права власності.

Також встановлено, що ОСОБА_2 з 2 березня до 18 липня 1981 року та з 15 березня 1982 до 29 квітня 1983 року працював слюсарем-ремонтником у Феодосійському «ФМК «Укртранстехніка»; з 3 травня 1983 року до 22 травня 1984 року - служба в армії; з 28 травня 1984 року до 29 червня 1992 року - працював на різних посадах у Феодосійському «ФМК «Укртранстехніка» (том 1 а.с. 128-130, 131-132).

З декларації про доходи отриманих з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року №1574/п, убачається, що ОСОБА_6 , який проживав за адресою: АДРЕСА_7 , офіційно не працював та інших видів доходів не отримував, однак, за перший та другий квартал отримав дохід від підприємницької діяльності - торговий патент, у розмірі 9400 гривень (том 1 а.с. 133-135).

Згідно із Звітами суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за третій та четвертий квартали 2005 року, ОСОБА_6 , займався підприємницькою діяльністю (реклама та посередницька діяльність з оформлення документів прод./куп. житла) та отримував виручку від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітній квартал наростаючим підсумком з початку терміну дії свідоцтва про сплату єдиного податку в календарному році у загальному розмірі 58600 гривень, при цьому сплатив єдиний податок на загальну суму - 1200 гривень (том 1 а.с. 136, 137).

Згідно із Звітами суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за перший, другий та третій квартали 2006 року, ОСОБА_6 , займався підприємницькою діяльністю (торгово-посередницькою) та отримував виручку від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітній квартал наростаючим підсумком з початку терміну дії свідоцтва про сплату єдиного податку в календарному році у загальному розмірі 71000 гривень, при цьому сплачував єдиний податок на загальну суму - 1800 гривень (том 1 а.с. 138-140).

Також, до матеріалів справи долучені квитанції про сплату єдиного податку у 2005 та 2006 роках (том 1 а.с. 141-142).

Згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 від 28 травня 1999 року, приміщення магазину, яке знаходиться в АДРЕСА_8 , належить на праві приватної власності, у рівних частинах, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (том 1 а.с. 143-143). При цьому, суду не надано доказів передання ОСОБА_2 належної йому частини вказаного майна в оренду.

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків №1288/10-08-08-040 від 29 травня 2019 року, за період з 1 кварталу 1998 по 1 квартал 2019 рік ОСОБА_2 отримав дохід із таких джерел:

у 1 та 2 квартали 1998 року - відсутні інформація про доходи;

з 3 кварталу 1998 року по 4 квартал 2000 року - підприємницька діяльність;

з 1 по 4 квартали 2001 року - відсутні інформація про доходи;

з 1 кварталу 2002 року по 4 квартал 2004 року - підприємницька діяльність;

у 4 кварталі 2004 року та 1 кварталі 2005 року - отримав дохід у вигляді заробітної плати у ФРФ «Розвитку економіки і підтримки підприємництва» у розмірах - 371, 25 грн, 999, 67 грн, 385, 47 грн - сума збору на державне пенсійне страхування та внесків на загальнообов`язкове держ.соціальне страхування. Час роботи з 15.11.2004 до 22.02.2005;

з 1 кварталу 2005 року до 4 кварталу 2018 року - підприємницька діяльність, при цьому отримав дохід:

у 2 квартал 2007 року - від операцій з продажу нерухомого майна, згідно з положеннями статті 11 Закону (пп4.2.6 п.4.2), у розмірі - 15000, 00 грн;

у 2 кварталі 2011 року - з продажу нерухомого майна у розмірі - 187550 грн;

у 3 кварталі 2011 року - інший дохід від АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 11,77 грн;

у 3 та 4 кварталах 2018 року та у 1 кварталі 2019 року - заробітна плата у ТОВ «Агенство Навігатор» на загальну суму - 34980,68 грн (том 1 а.с. 145-146).

5 травня 2010 року між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_8 за довіреністю, посвідченою у м. Феодосії Гузій І.І., приватним нотаріусом Федосійського міського нотаріального округу, 12 березня 2010 року, № 562 (продавець), та ОСОБА_4 (покупець), укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0799 га, місцезнаходження якої: АДРЕСА_9 . Реєстровий номер договору 737 (том 1 а.с. 147-154).

Відповідно до пункту 2.1 договору, за згодою сторін продаж земельної ділянки вчинено за 153400 гривень, які сплачені покупцем повністю до підписання цього договору.

Як убачається із платіжного доручення №1 від 14 липня 2011 року, ОСОБА_2 перерахував ТОВ «Славутич - 2000» грошові кошти в розмірі 243000,00 гривень, згідно попереднього договору купівлі-продажу квартири зареєстрованого в реєстрі №1967 від 14 липня 2011 року, а згідно платіжного доручення №2 від 19 серпня 2011 року - у розмірі 69910,00 гривень, згідно договору купівлі-продажу квартири зареєстрованого в реєстрі №2374 від 19 серпня 2011 року (том 1 а.с. 155).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався нормами статті 76 ЦПК України про те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна норма міститься у статті 368 ЦК України.

Зазначені вище норми встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема, в судовому порядку.

Таким чином, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопад 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Верховний Суд зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Встановлено, що за час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у шлюбі, а саме 19 серпня 2011 року, ними придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Вартість вказаної квартири у розмірі 312 910 грн сплачено ОСОБА_9 та право власності зареєстровано на одного із подружжя - ОСОБА_2 , а з 1 вересня 2011 року місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано у вказаній квартирі.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено час набуття вказаного майна та мета придбання майна, а саме в інтересах сім`ї, з урахуванням того, що позивач зареєстрована у квартирі.

Суд першої інстанції не брав до уваги доводи відповідача про придбання ним квартири за власні кошти, накопичені з 1981 року по 2011 рік, в тому числі за кошти отримані у 2011 році від продажу власної нерухомості, оскільки суду не надано об`єктивних та переконливих доказів, в тому числі Договору купівлі-продажу спірної квартири від 19 серпня 2011 року, на підставі яких можливо встановити, що кошти у розмірі 187550 грн, отримані ОСОБА_2 від продажу нерухомості, було витрачено ним саме на придбання спірної квартири для власних його потреб, а не в інтересах сім`ї.

Водночас, апеляційний суд не погоджується з такою позицією суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до задекларованого доходу, що є належним доказом такого доходу, продана належна його на праві особистої приватної власності квартира у м. Феодосія АР Крим за 187 550 грн.

Вартість спірної квартири становить 312 910 грн та сплачувалась платежами від 14.07.2011 р. та від 19.08.2011 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У даній справі неможливо достеменно встановити обсягу доходу кожного з подружжя та наявності заощаджень на момент придбання спірного майна.

Жодних доказів того, що у ОСОБА_4 були кошти на момент придбання квартири нею не надано.

Водночас, суд першої інстанції, вказуючи, що ОСОБА_2 купував спірну квартиру в інтересах подружжя, не врахував обґрунтованого доказу доходу та вкладу у придбання квартири 187 550 грн., які були особистими коштами ОСОБА_2 .

Апеляційний суд вважає за можливе врахувати зазначений доказ та доходить висновків, що спільною сумісною власністю подружжя є 40,60 частин квартири АДРЕСА_1 , площею 37,7 кв.м., що відповідає вартості майна на 125 360 грн, за виключенням особисто внесеної ОСОБА_2 частки у 187 550 грн.

Водночас, ОСОБА_2 має право власності на 59,40 частин квартири у відповідності до вкладу його особистих коштів, а отже, за сторонами підлягає визнанню право власності на 20,30 частин квартири за кожним.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, апеляційний суд враховує, що додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 березня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13000 (тринадцять тисяч) гривень, саме з цієї суми апеляційний суд вираховує частку задоволених позовних вимог в апеляційній інстанції у 20 % а тому стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір за першу інстанцію 1548, 60 грн та правничу допомогу в розмірі 2 600 грн. Стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 за розгляд справи підлягає судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції 9290, 80 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 березня 2023 року та на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 березня 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 березня 2023 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 березня 2023 року - скасувати та постановити нове.

Позов задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати спільною сумісною власністю подружжя 40,60 частин квартири АДРЕСА_1 , площею 37,7 кв.м., дата державної реєстрації 25.08.2011.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 20/30 частин квартири АДРЕСА_1 , площею 37,7 кв.м., дата державної реєстрації 25.08.2011.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 20/30 частин квартири АДРЕСА_1 , площею 37,7 кв.м., дата державної реєстрації 25.08.2011.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 59/40 частин квартири АДРЕСА_1 , площею 37,7 кв.м., дата державної реєстрації 25.08.2011.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір за першу інстанцію 1548, 60 грн та правничу допомогу в розмірі 2 600 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції 9290, 80 грн.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: