печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2023 р. Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Орел А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

07 вересня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 11 вересня 2023 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

12 вересня 2023 року ухвалою судді залишено позовну заяву без руху, з підстав недотримання вимог пункту 3 частини третьої ст. 175, враховуючи п.п. 2, 9 та 10 частини першої ст. 176, частини четвертої ст. 177 ЦПК України.

21 вересня 2023 року представник позивача подав заяву про усунення недоліків позовної заяви з позовною заявою у новій редакції, квитанцією про сплату судового збору та звітами про оцінку майна, що об`єктами спору, яку передано судді 22 вересня 2023 року.

25 вересня 2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду справи у загальному позовному провадженні.

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом та заявою про забезпечення позову, у якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на:

- земельну ділянку у с. Гнідин Бориспільського району Київської області (кадастровий номер :01:010:0670, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8, площею 0, 0118 га);

- гараж, машиномісце в підземному паркінгу в будинку 12, гараж НОМЕР_1 , загальною площею 20, 20 кв м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 35052668);

- автомобіль марки MERSEDES-BENZ ML 350 (2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 );

- автомобіль марки NISSAN QASHQAI (реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2016 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 ).

Обґрунтовуючи доводи заяви про забезпечення позову, представник позивача вказала, що 14 січня 2021 року між сторонами було укладено шлюбний договір, якими було визначено режим майна, яке відноситься до особистої приватної власності та до спільної сумісної власності. Так, відповідно до пункту 2.4 шлюбного договору, вбачається, що сторони домовилися, що майно, яке придбане до укладення цього шлюбного договору, в період зареєстрованого шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, у шлюбному договорі було визначено, що майно, яке було придбане до укладення цього шлюбного договору, в період зареєстрованого шлюбу, тобто з 27 серпня 2008 року до 14 січня 2021 року, є майном, яке відноситься до спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Як вбачається з Державного реєстру речових прав, з моменту укладення сторонами шлюбу і до моменту укладення шлюбного договору, сторонами набуто у спільну сумісну власність об`єкти майна, які позивач просить поділити між подружжям.

У заяві наголошено, що відповідач є власником й іншого цінного нерухомого майна, проте воно все відноситься до його особистої приватної власності. У тому числі після укладення шлюбного договору 14 січня 2021 року відповідач лише протягом 2021 року набув у свою особисту приватну власність та користування низку інших цінних об`єктів нерухомого майна, які зазначені в Державному реєстрі речових прав. На думку сторони позивача, це свідчить про те, що відповідач свідомо уникав реєстрації об`єктів майна в період до укладення шлюбного договору, коли б це майно можна було б віднести до спільної сумісної власності та може у майбутньому вчиняти дії для відчуження і цієї незначної частини майна, яке відноситься до спільної сумісної власності, та є предметом поділу. На неодноразові усні звернення до відповідача щодо мирного врегулювання спору щодо поділу майна, яке є предметом спору, останній всілякими способами уникає вирішення вказаної ситуації під різними приводами, зокрема, закінчення війни в Україні тощо.

Представник позивача вказує, що є обґрунтованими вимоги щодо вжиття заходів забезпечення позову у цій справі та вважає за необхідне вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке є предметом спору, оскільки невжиття заходів забезпечення позову зробить неможливим виконання рішення суду. Крім того, просимо суд врахувати, що заборона відчуження майна не заподіє шкоди власнику спірного майна, оскільки не перешкоджатиме їм у реалізації права користування ним. А заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер. Такий вид забезпечення позову, як накладення арешту, застосовується судом, як правило, в майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» суд зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Також, у рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у вищевказаному рішенні ЄСПЛ ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Разом з тим, стороною заявника не надано суду доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову - реалізація чи підготовчі дії до реалізації.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із вимогою позову, суд приходить до висновку, що заява недостатньо обґрунтована, підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду не вбачаються, відтак заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню на даній стадії розгляду справи та за наведеного обґрунтування заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 149-150, 153, 154, 157, 261, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя залишити без задоволення.

У разі подання апеляційної скарги на ухвали суду щодо забезпечення позову до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються копії матеріалів, необхідних для розгляду скарги, їх подання не перешкоджає продовженню розгляду справи цим судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І. В. Литвинова