ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний 641/8266/16-ц
Номер провадження 22-ц/818/1836/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

представника позивача адвоката Чередниченко О. О.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 30 вересня 2019 року, ухвалене суддею Курганниковою О.А. у справі № 641/8266/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриб Надія Миколаївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Управління адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку Харківської міської ради, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (далі - ХМНО) Гриб Надія Миколаївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Управління адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг та споживчого ринку Харківської міської ради, Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Позов мотивовано тим, що з 1978 року він був знайомий із ОСОБА_6 , яка 28 вересня 2007 року заповіла йому належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. 30 жовтня 2012 року він звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Кішкіної О. О. із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого була заведена спадкова справа.

Коли позивач звернувся до нотаріуса за отриманням свідоцтва про прийняття спадщини, йому було повідомлено, що ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 березня 2013 року заборонено видавати свідоцтво про прийняття спадщини у спадковій справі, заведеній на ОСОБА_7 , оскільки у провадженні зазначеного суду перебуває справа № 641/2242/13-ц за позовом ОСОБА_8 про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

Без свідоцтва про прийняття спадщини він не міг зареєструвати право власності на цю квартиру.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2014 року зазначену заяву ОСОБА_8 було залишено без розгляду.

Разом із тим, у квітні 2014 року йому стало відомо про те, що невідомі особи незаконно заволоділи спірною квартирою АДРЕСА_1 та здійснюють у ній ремонтні роботи, у зв`язку із чим 15 квітня 2014 року він звернувся до Комінтернівського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі Комінтернівський PB ХМУ ГУ МВС України в Харківській області) із заявою про вчинення кримінального правопорушення та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Зазначає, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 , а реєстрацію права власності спірної квартири за ОСОБА_1 здійснено незаконно.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просив суд:

визнати нікчемним акт старшого державного виконавця ВДВ СХМУЮ Бублій Г.І. про реалізацію предмета іпотеки, затверджений начальником Комінтернівського ВДВС ХМУЮ Дилбарян A.A. 27 лютого 2013 року про придбання ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 на прилюдних торгах;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 19 квітня 2013 року, видане приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Гриб Н. М., зареєстроване у реєстрі за № 212 про придбання ОСОБА_4 однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ;

витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на його користь, припинивши право власності (номер запису про право власності: 849165) ОСОБА_1 на зазначену спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) шляхом скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на цю квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) за ОСОБА_1 , зроблене приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. 30 квітня 2013 року, індексний номер: 2083521 від 30 квітня 2013 року 10:47:03, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: реєстр № 2354, виданий 30 квітня 2013 року, видавник: приватний нотаріус ХМНО Гібадулова Л. A.;

визнати та зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) у порядку спадкування за заповітом;

усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_5 із зазначеної квартири без надання іншого житла.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності від 19 квітня 2013 року, видане приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гриб Н. М., зареєстроване у реєстрі № 212 про придбання ОСОБА_4 однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У іншій частині позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . Між тим, вимога щодо витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння - ОСОБА_1 є передчасною. При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що права особи, яка вважає себе власником майна або законним користувачем, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України, оскільки такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Витребування майна із чужого незаконного володіння означає повернення у власність позивача належної йому квартири і реєстрація права власності за позивачем на належну йому квартиру, має бути поновлено у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відомості до вказаного реєстру вносяться на підставі правовстановлюючого документу на майно, але такий документ у позивача відсутній. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не зареєстрував на себе право власності на спірну квартиру, вимога про усунення перешкод у користуванні майном є також передчасною.

Постановою Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2019 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про витребування квартири та скасування державної реєстрації й виселення змінено у частині мотивів, з яких у задоволенні позову ОСОБА_2 про витребування квартири та скасування державної реєстрації й виселення відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на ім`я ОСОБА_4 й визнання права власності на квартиру за ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому до нього перейшло її право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому, суд апеляційної інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 випливають із триваючого порушення його майнових прав як спадкоємця нерухомого майна, на яке у нього виникло право з моменту відкриття спадщини, тому позовна давність не підлягає застосуванню.

Суд апеляційної інстанції вважав, що підлягають зміні мотиви відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , її виселення та зняття з реєстрації, оскільки зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із тим, що задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки у такому випадку на ОСОБА_1 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Разом із тим, суд апеляційної інстанції вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації та виселення.

Постановою Верховного Суду від 04 липня 2023 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова та постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 19 квітня 2013 року, видане приватним нотаріусом ХМНО Гриб Н.М., зареєстроване у реєстрі № 212 про придбання ОСОБА_4 однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_2 право власності на зазначену квартиру в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено без змін.

Постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення скасовано, справу передано у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що право власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру було зареєстровано на підставі підроблених документів, суд попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 19 квітня 2013 року про придбання ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_2 права власності на зазначену квартиру у порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Враховуючи те, що позивач дізнався про порушення свого права у квітні 2014 року, строк для звернення з цим позовом до суду ним не пропущено. Разом з тим висновки суду апеляційної інстанції в частині вирішення спору про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 є передчасними та недостатньо обґрунтованими, оскільки судом не здійснено належної оцінки обставин у справі, а саме поведінки та дій ОСОБА_2 спрямованих на оформлення своїх спадкових прав, причини з яких такі права не були оформлені у нотаріуса, обставини придбання ОСОБА_1 квартири, встановлення у кримінальному провадженні особи винної у вчиненні злочину тощо. Висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 також є передчасними та недостатньо обґрунтованими. Вирішуючи позовні вимоги у цій частині, суд апеляційної інстанції не з`ясував дійсні наміри сторін щодо спірного житла (використання для власного проживання, здачі в оренду, продаж тощо), а також не оцінив пропорційність та справедливий баланс між інтересами сторін, а тому судове рішення в цій частині також підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , оскаржуючи рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 30 вересня 2019 року, посилався на порушення норм матеріального та процесуального права, не повне дослідження письмових доказів та дійсних обставин справи, що мають значення для справи, на ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення, яке просив суд скасувати у частин незадоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Зазначав про наявність обставин нікчемності правочину - акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, який є нікчемним. На його підставі було видано свідоцтво про право власності від 19 квітня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1 , а в подальшому укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, за яким право власності набула ОСОБА_1 .

Прийнявши в установленому законом порядку спадщину з часу її відкриття, він набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникне у нього з часу державної реєстрації права власності на квартиру.

Він є спадкоємцем власника квартири ОСОБА_6 , а тому до нього перейшли усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, у тому числі і право вимоги щодо витребування майна на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України. Спірна квартира вибула з володіння поза його волею , а саме: на підставі підроблених документів, тому він маю право витребувати цю квартиру із чужого незаконного володіння, визнати та зареєструвати право власності на неї.

Висновки, зроблені судом першої інстанції з приводу передчасності вищезазначених позовних вимог не відповідають обставинам справи, оскільки в установленому законом порядку він прийняв спадщину (спірну квартиру) з часу її відкриття, набув речові права на успадковану квартиру, право на захист цих прав, в тому числі успадкував від спадкодавця (власника квартири ОСОБА_6 ) право на витребування майна від добросовісного набувача.

Також, належний захист його прав як власника можливий лише за умови виселення з квартири ОСОБА_1 та членів її сім`ї. Надання іншого постійного жилого приміщення володільцям, у яких витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України, законом не передбачено.

Також, зазначав, що суд невірно обрахував суму судового збору, яка підлягає стягненню з нього на користь держави. Суд першої інстанції не врахував, що при зверненні до суду він мав був сплатити за вимогу майнового характеру та за 2 вимоги немайнового характеру, а також не врахував, що ним вже було сплачено 551 грн 21 коп ще у 2016 році. Суд першої інстанції задовольнив похідну вимогу немайнового характеру (про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності) , відмовивши у задоволенні основної немайнової вимоги (про визнання нікчемним акту старшого державного виконавця) та 1 самостійної немайнової вимоги (про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселення), з огляду на що суд мав був стягнути з нього на користь держави 275,60 грн, а не 1653 грн 60 коп.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Чередниченко О. О., яка підтримала апеляційну скаргу, зазначила, що її довіритель має намір проживати в спірній квартирі, тому просила задовольнити вимоги щодо виселення з неї відповідачів, відповідачку ОСОБА_1 , яка проти апеляційної скарги заперечувала, звернула увагу суду на відсутність у неї іншого житла та просила не висиляти її з дитиною із спірної квартири, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Постановою Верховного Суду від 04 липня 2023 року постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року скасовано та направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції у частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова та постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 19 квітня 2013 року, видане приватним нотаріусом ХМНО Гриб Н.М., зареєстроване у реєстрі № 212 про придбання ОСОБА_4 однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_2 право власності на зазначену квартиру в порядку спадкування за заповітом залишено без змін.

З огляду на вказане, апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги в частині скасованого судового рішення.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 03 січня 1994 року належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 21, т. 1).

28 вересня 2007 року ОСОБА_6 склала заповіт, за яким вказану квартиру заповіла ОСОБА_2 (а. с. 24, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (а.с. 30, том 1)

30 жовтня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Кішкіної О. О. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , на підставі чого було заведено спадкову справу № 12/2012 (а. с. 26, т. 1).

Проте свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 видано не було, оскільки Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 березня 2013 року у цивільній справі № 641/2242/13-ц (провадження № 2/641/1166/2013) за позовом ОСОБА_8 до Харківської міської ради, треті особи: приватний нотаріус ХМНО Кішкіна О. О. та ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони приватному нотаріусу ХМНО Кішкіної О. О. видачу свідоцтва про право на спадщину по спадковій справі № 536300094, заведеної після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Про вказані обставини приватним нотаріусом позивачеві було видано довідку (а.с. 28, 214 т. 1).

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2014 року позовну заяву ОСОБА_8 у справі № 641/2242/13-ц (провадження № 2/641/1166/2013) залишено без розгляду.

15 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Комінтернівського РВ ХМУ ГУ МВС в Харківській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, яку зареєстровано у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, за № 0001065 за статтею 356 КК України.

У рамках досудового слідства по зазначеного кримінальному провадженню було проведено почеркознавчу експертизу від 25 вересня 2014 року № 466, якою встановлено, що в акті державного виконавця від 27 лютого 2013 року про реалізацію предмета іпотеки, зокрема: квартири АДРЕСА_1 , підпис від імені начальника Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Дилбаряна A.A. виконаний не ОСОБА_9 , а іншою особою.

Також було проведено технічну експертизу від 21 серпня 2014 року № 284 відповідно до висновків якої, відтиск круглої гербової печатки в акті нанесений не круглою гербовою печаткою Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, а іншою печаткою.

Згідно з відповідями Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 22 травня 2014 року, 21 липня 2014 року та 25 червня 2015 року у Комінтернівському відділі державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції не працювала та не працює старшим державним виконавцем Бублій Г.І.

Перевіркою книг вхідної кореспонденції, даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень було встановлено, що на виконанні у відділі ніколи не перебували виконавчі провадження у рамках виконання виконавчого напису від 19 серпня 2011 року № 762, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К. В. про звернення стягнення на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 .

Прилюдні торги з реалізації нерухомого майна, зокрема: квартири АДРЕСА_1 у період з 2012 року і на час розгляду справи Комінтернівським ВДВС ХМУЮ не проводились; протокол проведення прилюдних торгів від 13 січня 2013 року № 11-01/278/13-і з реалізації цього нерухомого майна Комінтернівським ВДВС ХМУЮ не складався.

27 лютого 2013 року працівниками Комінтернівського ВДВС ХМУЮ не складалось жодних актів про реалізацію предмета іпотеки, зокрема, квартири АДРЕСА_1 у рамках виконання виконавчого напису від 19 серпня 2011 року № 762, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В. про звернення стягнення на цю квартиру, яка належала на праві власності ОСОБА_6 . У провадження Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського нотаріального округу не надходили на виконання виконавчі документи, де боржником є ОСОБА_6 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_2 у період з 2012 року і на час розгляду справи на виконанні не перебувли; реалізація цієї квартири відділом не здійснювалась, що підтверджується довідкою, наданою Головним державним виконавцем Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Івановою Л І. від 22 травня 2014 року (а. с. 40, т. 1).

19 квітня 2013 року приватним нотаріусом ХМНО Гриб Н. М. на підставі статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 47 Закону України «Про іпотеку», а також на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого Комінтернівським ВДВС ХМУЮ від 27 лютого 2013 року, ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 36, т. 1).

Відповідно до довідки, наданої ліквідатором публічного акціонерного товариства «АКБ «Базис» Красильниковою С. В. від 05 серпня 2014 року, іпотечні договори від 08 червня 2009 року № 754/64/26/38/7-459 та від 09 липня 2009 року № 821/4/27/38/7-459 публічним акціонерним товариством «АКБ» Базис» не укладались. У базі даних банку позичальники ОСОБА_10 та ОСОБА_6 не знайдені (а. с. 41, т. 1).

Відповідно до довідки, наданої приватним нотаріусом ХМНО Левковець О.Л. від 10 червня 2015 року № 54/01-16, іпотечний договір № 821/4/27/38/7-459 від 09 липня 2009 року за реєстровим № 1267 нею не посвідчувався (а. с. 43, т. 1).

Згідно довідки, наданої приватним нотаріусом ХМНО Хаславською К.В. від 09 червня 2015 року № 295/01-16, вона 19 серпня 2011 року не вчиняла виконавчий напис за реєстровим № 762 щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_3 (а. с. 45 т. 1).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктив нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 28 лютого 2017 року квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А. від 30 квітня 2013 року (а. с. 37, т. 1).

Відповідно до висновків експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 30 травня 2016 року № 218 підпис від імені ОСОБА_4 у рядку «Продавець» у договорі купівлі-продажу від 30 квітня 2013 року виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_4 у рядку «Продавець» у договорі купівлі-продажу від 30 квітня 2013 року виконаний ймовірно ОСОБА_3 (а. с. 69-74, т. 1).

Вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 травня 2018 року у справі № 641/2938/15-к ОСОБА_3 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за частиною 5 статті 27, частинами 2 та 3 статті 190, частиною 3 статті 358 КК України та призначено покарання.

Судом було встановлено, що ОСОБА_3 на початку квітня 2013 року, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, перебуваючи у м. Харкові, на вказівку останньої передав їй свою фотографію для внесення недостовірних даних у паспорт, використовуючи яку, ця особа потім підробила паспорт громадянина України, серійний номер НОМЕР_1 , виданий 07 листопада 2000 року Пісочинським ВМ ХМУ ГУМВС України в Харківській області на ім`я ОСОБА_4 , шляхом вклеювання фотокартки із зображенням ОСОБА_3 з метою подальшого використання для незаконного заволодіння чужим майном. Продовжуючи реалізацію злочинного умислу групи, ОСОБА_3 , діючи умисно, використав підроблені документи з метою шахрайського заволодіння правом на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 .

19 квітня 2013 року ОСОБА_3 отримав від особи, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, підроблені документи паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_4 та правовстановлюючі документи на вказану квартиру, а саме протокол проведення прилюдних торгів від 13 січня 2013 року № 11-01/378/13/і та акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 27 лютого 2013 року. Вказані документи стали підставою для реєстрації нотаріусом права власності на зазначену квартиру, тобто були використані ОСОБА_3 з метою заволодіння правом на нерухоме майно. Внаслідок таких протиправних дій ОСОБА_3 та особи, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, законному спадкоємцю ОСОБА_2 спричинено матеріальну шкоду на суму 122 199,00 грн, яка є значною.

ОСОБА_1 , будучи введеною в оману, сприймаючи ОСОБА_3 як дійсного власника спірної квартири особу на прізвище ОСОБА_4 , за договором купівлі-продажу від 30 квітня 2013 року № 2354 квартири АДРЕСА_3 передала йому грошові кошти у сумі 112 000,00 грн в рахунок сплати за квартиру, після чого ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_11 , розпорядилися грошовими коштами ОСОБА_1 на свій розсуд, завдавши останній значної шкоди (а. с. 1422, т. 3).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були визнані потерпілими у справі № 641/2938/15-к.

Під час розгляду кримінальної справи № 641/2938/15-к ОСОБА_1 пояснювала, що 30 квітня 2013 року вона придбала квартиру АДРЕСА_3 . Оголошення про продаж квартири було розміщено на сайті «ОЛХ». Подзвонивши по номеру телефону, який був вказаний в оголошенні, їй відповів ріелтор на ім`я ОСОБА_12 . Вони домовились з ним зустрітися наступного дня для огляду квартири. Оглянула квартиру, яка була в жахливому стані, однак ціна квартири була досить велика, а саме 25 000,00 доларів США. Сказавши ОСОБА_13 , що для неї це дорого, він знизив ціну до 22 000,00 доларів США. 30 квітня 2013 року відбулась угода купівлі-продажу квартири. При укладанні угоди були присутні вона з сім`єю, директор агентства з нерухомості ОСОБА_14 , ріелтор ОСОБА_15 , ОСОБА_4 він же ОСОБА_3 та дві невідомі їй жінки. Вона передала гроші за квартиру ОСОБА_3 , після чого вони підписали договір. Через рік їй подзвонив прокурор, та викликав на розмову та пояснив, що квартиру, яку вона придбала 30 квітня 2013 року була продана шахраями (а. с. 18, т. 3).

Вироком Харківського апеляційного суду від 17 червня 2021 року вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 травня 2018 року у відношенні ОСОБА_3 в частині засудження за ч. 2 ст. 190 КК України скасовано.

На підставі ч. 5 ст.74 КК України та п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_3 від покарання, призначеного вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 травня 2018 року у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Виключено із вироку рішення суду про призначення ОСОБА_3 остаточного покарання за правилами ч.1 ст.70 КК України.

Виключено з мотивувальній частині вироку посилання на прізвище ОСОБА_11 , зазначивши як "особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження".

Цей же вирок в частині призначення покарання за ч. 3 ст. 190 КК України скасовано та призначено ОСОБА_3 покарання за ч.3 ст.190 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_3 обраховувати з дня фактичного затримання в порядку виконання вироку https://reyestr.court.gov.ua/Review/97831921).

Постановою Верховного суду від 21 лютого 2022 року вказані судові рішення залишені без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/104019936).

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Частиною 4 статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини 1 статті 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 зроблено висновок, що «у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина 2 статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 754/11747/18 (провадження № 61-22947св19), від 23 лютого 2022 року у справі № 201/4783/19 (провадження № 61-10587св20), від 07 грудня 2022 року у справі № 757/2618/14-ц (провадження № 61-4958св21), від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17 (провадження № 61-15468св19) та від 18 квітня 2023 року у справі № 674/839/21 (провадження № 61-9594св22).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

ЄСПЛ у справі «Каневська проти України» (§§ 46, 47 рішення від 17 листопада 2020 року, заява № 73944/11) зазначив, що при вирішенні майнового спору між кількома приватними особами національні суди, по суті, повинні були врівноважити конфліктуючі приватні інтереси з приводу спірного майна. При цьому вони спиралися на пункт 1 (3) статті 388 Цивільного кодексу, який національний законодавчий орган, діючи в рамках своєї широкої свободи розсуду відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, прийняв рішення ввести у внутрішнє цивільне законодавство положення, що регулюють подібні ситуації в цій справі (тобто ситуацію, в якій як первісний власник майна, так і його сумлінний покупець мають конкуруючі права на нього). Суд не вважає і заявник не стверджував іншого що пункт 1 (3) статті 388 ЦК України, дозволяє власнику майна стягнути його з добросовісного набувача, якщо останній втратив його проти своєї волі, як такий, що суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Дійсно, у всіх державах-учасниках Конвенції законодавство, що регулює приватноправові відносини між фізичними особами, включає норми, що визначають наслідки цих правовідносин для поваги до власності і, в деяких випадках, примус однієї особи до передачі володіння іншій. Такі правила в принципі не можуть вважатися такими, що суперечать зазначеному положенню, якщо тільки будь-яка особа не буде довільно і несправедливо позбавлена майна на користь іншої особи («Zagrebaиkabanka d. d. v. Croatia», заява № 39544/05, від 12 грудня 2013 року, § 251).

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У статті 114 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною 3 статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17.

Як вбачається, з договору купівлі - продажу квартири від 30 квітня 2013 року, укладеному від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , квартира АДРЕСА_1 майно належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності від 19 квітня 2013 року (а.с. 34, т. 1).

Тобто, між набуттям права власності на спірне майно та його продажем минуло лише 11 днів.

Оцінюючи доводи сторін, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 , ознайомившись зі змістом документів, що стосуються спірного приміщення, врахувавши перехід права власності від одних набувачів майна до інших, а також, що такий перехід від попереднього власника відбувся у незначний проміжок часу, оцінивши всі ризики, пов`язані з придбанням цього приміщення, набуваючи у власність спірне майно, мала би проявити розумну обачність при укладенні правочину купівлі-продажу спірної квартири.

Також, ОСОБА_1 не наведено обставин, які б свідчили про те, що через витребування у неї спірного майна вона нестиме «індивідуальний надмірний тягар», адже жодних доказів, що вказане житло є її єдиним місцем проживання матеріали справи не містять.

Зважаючи, що ОСОБА_2 правомірно набув майно в порядку спадкування, проте внаслідок шахрайський дій ОСОБА_3 спірна квартира вибула з його володіння поза його волею, судова колегія вважає, що наявні підстави для витребування майна з чужого володіння та усунення перешкод у користуванні ним спірною квартирою шляхом виселення з неї відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Також суд апеляційної інстанції враховує, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова та постановою Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року в нескасованій Верховним Судом частині визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Отже, за наявності у позивача правомочностей власника, залишення квартири у володінні відповідачки не призведе до вирішення спору між сторонами та належного захисту прав жодної зі сторін, що суперечить меті цивільного судочинства.

Крім того, згідно з принципами диспозитивності та змагальності сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не розглядає не ініційовані сторонами питання (пункти 4 і 5 частини 3 статті 2, частини 1 - 4 статті 12, частини 1 та 3 статті 13 ЦПК України). Якщо кінцевий набувач розпорядився процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування майна, це не позбавляє його права заявити цей позов у разі ініціювання повернення майна власнику. Навіть у випадку повернення майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, у якого він придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14?473цс18), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

Отже, відповідачка не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом до винної особи про відшкодування збитків.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користування спірним майном шляхом виселення.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду ОСОБА_2 сплачено 551, 21 грн. Також, ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2016 року позивачу відстрочено сплату судового збору у розмірі 2324,51 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року звільнено ОСОБА_2 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 30 вересня 2019 року.

У суді касаційної інстанції позивачем сплачено 4648, 90 грн, а саме за одну майнову вимогу з ціною позову 122 199 грн та 2 немайнових вимогами (том 4, а .с. 184).

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, а саме, стосовно 2 вимог майнової (витребування майна) та немайнової (усунення перешкод), то з ОСОБА_1 на користь Чередниченка підлягає стягненню1221,99 х 2 + 551,20 х 2 = 3546,38 грн судового збору, що були сплачені ним в суді касаційної інстанції.

Також, оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню 1221,99 х 1,5 + 551,20 х 1,5 = 2659,79 грн.

Також, сума судового збору, що була стягнута з ОСОБА_2 в суді першої інстанції підлягає зменшенню з 1653,30 до 551,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 30 вересня 2019 року у частині вирішення спору про витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) за ОСОБА_1 , зроблене приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Ларисою Августинівною 30 квітня 2013 року, індексний номер: 2083521 від 30.04.2013 року о 10:47:03 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: реєстр № 2354, виданий 30 квітня 2013 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова JI.A.;

усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 та члена її сім`ї - сина ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3546 ( три тисячі п`ятсот сорок шість) грн 38 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь держави 2659 ( дві тисячі шістсот п`ятдесят дев`ять) грн 79 коп.) судового збору.

Зменшити розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_2 на користь держави з 1653,60 грн до 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) грн 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду

Повне судове рішення складено 29 вересня 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина