КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за несплату аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення оплати аліментів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 червня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано 20 червня 2008 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів міста Києва, про що зроблено відповідним запис №660 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від вказаного шлюбу у сторін по справі народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2014 (справа № 753/12312/14) року шлюб між сторонами розірвано, цим же рішенням з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки стягнуто аліменти щомісячно у розмірі заробітку (доходів), але не менше 30% (на сьогодні 50%) прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивач по справі також зазначає, що внаслідок не виконання відповідачем рішення суду щодо сплати аліментів, у останнього утворилась заборгованість у розмірі 6 671 грн, що підтверджується довідкою про розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ВП НОМЕР_3 від 19 вересня 2022 року №104893.

Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що відповідач перестав сплачувати аліменти на спільну дитину з березня 2022 року, позивач просить стягнути на її користь з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 6 671 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за період прострочення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 квітня 2022 року по 30 серпня 2022 року у розмірі 6 671 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в сумі 992,40 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що з 09 серпня 2011 року він працював у ТОВ «Телеканал «ПРЯМИЙ», проте після початку повномасштабного вторгнення росії на територію України, його було звільнено з роботи з 01 квітня 2022 року. У зв`язку із вказаними обставинами у нього виникла заборгованість зі сплати аліментів й він не міг працевлаштуватись.

Апелянт також зазначає про те, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2019 року у справі №755/15850/18 з нього стягнуто аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 18 жовтня 2018 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, ОСОБА_4 посилається на те, що на його утриманні перебуває ще одна дитина від іншого шлюбу.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог або зменшити розмір неустойки (пені) з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач по справі мають спільну дитину - доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.12).

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 вересня 2014 (справа № 753/12312/14-ц) року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано шлюб. Рішенням стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно з 04 липня 2014 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.8-10).

Відповідно до довідки № 312 від 18 жовтня 2022 року ЖБК «Молодіжний 2» дитина ОСОБА_5 проживає в АДРЕСА_1 з позивачкою і перебуває на її тримані (а.с.14).

Головним державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Цапенко С.М., відповідно до довідки № 104893 вересень 2022 року, здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у ВП № НОМЕР_3 за період з квітня 2022 року до серпня 2022 року, який складає 6 671 грн. Як вбачається, довідка щодо заборгованості зі сплати аліментів складена відносно особи - ОСОБА_8 (а.с.15-16).

Позивачкою здійснено розрахунок пені за період з квітня 2022 року до серпня 2022 року, який складає 12 203,47 грн, виходячи із суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 6 671 грн (а.с.4).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , мотивував своє рішення тим, що відповідач допустив прострочення сплати аліментів на утримання донки, беручи до уваги, що сума неустойки (пені), яку просить позивачка стягнути з відповідача, відповідає 100% сумі заборгованості за цим зобов`язанням і за період з квітня по серпень 2022 року складає 6 671 грн, відтак розмір пені, який просить стягнути позивачка на свою користь, є правомірним та вирахуваним відповідно до норм чинного законодавства.

Суд також зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази відсутності вини відповідача в несвоєчасній сплаті аліментів, - виникнення заборгованості з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками тощо.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову про стягнення пені, з урахуванням розміру заборгованості та положень ч. 1 ст. 196 СК України, у сумі 6 671 грн.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

Відповідно до положень статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відповідно до положень п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 вказано, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16 відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16 та дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1%. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1%.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

Статтею 71 Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно із частиною третьою статті 71 цього Закону визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

У частині восьмій цієї статті зазначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 зазначеного Закону, відповідно до частини восьмої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Проте таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги апеляційний суд керується наступним.

Так, апелянт посилається на те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини, а, зокрема, у зв`язку із тим, що він був звільнений з роботи та не міг працевлаштуватись з квітня 2022 року.

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_4 надав довідку ТОВ «Телеканал «ПРЯМИЙ» №28 від 09 вересня 2022 року, відповідно до якої відповідач по справі працює в ТОВ «Телеканал «ПРЯМИЙ» з 09 серпня 2011 року. На даний час займає посаду інженера. З 01 квітня 2022 року призупинено трудові відносини. Вказано, що ОСОБА_4 за період з 01 січня 2022 року по 31 серпня 2022 року мав дохід у розмірі 19 650,02 грн (а.с.52).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Таким чином, відповідач по справі все ще перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Телеканал «ПРЯМИЙ».

Однак, апеляційний суд звертає увагу, що відповідач по справі не надав належних та допустимих доказів того, що заробітна плата, яку він отримував в ТОВ «Телеканал «ПРЯМИЙ» є його єдиним джерелом доходів. Зокрема, відсутність інших джерел доходів можливо підтвердити за допомогою довідки про доходи з державної фіскальної служби, довідки з Пенсійного фонду України, за допомогою банківських документів про відсутність на рахунку коштів. Проте, відповідачем таких доказів надано не було.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідач по справі у період відсутності офіційного працевлаштування мав право на отримання статусу безробітного відповідно до статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» та у разі наявності підстав для надання такого статусу отримувати відповідні виплати.

Однак, відповідач вказаним правом не скористався та відповідних заяв не подавав, оскільки вирішив не розривати трудових відносин з ТОВ «Телеканал «ПРЯМИЙ».

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що відповідач тривалий час не мав постійного доходу у зв`язку із призупиненням трудових відносин, має на утриманні ще одну дитину, оскільки відсутність постійного доходу, наявність інших дітей, введення в Україні воєнного стану саме по собі не є підставою для зменшення розміру пені за прострочення сплати аліментів.

Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного у справі рішення і посилання апелянта на ухвалення 25 червня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва рішення у справі №755/15850/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9 про стягнення з останнього аліментів у розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку на користь позивачки ОСОБА_6 на утримання їх спільної малолітньої дитини, оскільки ухвалення судом першої інстанції зазначеного рішення обов`язок відповідача у справі ОСОБА_1 щодо своєчасної сплати аліментів на користь ОСОБА_2 не скасовує.

Звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань по сплаті аліментів можливо лише у тому випадку, коли заборгованість виникла з незалежних, поважних причин, які в кожному конкретному випадку оцінюються судом з огляду на обставини справи. Наведені відповідачем доводи про неможливість сплати ним аліментів не підтверджені належними та допустимими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що судове рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв