Справа № 363/1444/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ГУСОНЬКИ З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 363/1444/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у зв`язку з невиконанням договору поставки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 27 травня 2022 року, повний текст якого складено 27 травня 2022 року, головуюча суддя Сас Л.Р., -

встановив:

02.04.2021 ОСОБА_1 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із зазначеним позовом до ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Вишгородського районного суду Київської області від 08.04.2021 справу передано на розгляд Тячівського районного суду Закарпатської області за підсудністю.

Позов мотивувався таким.

05.10.2020 позивачка уклала з відповідачем договір поставки № 17/08, предметом якого було будівництва каркасного будинку в с. Нижня Дубечня Вишгородського району Київської області.

На виконання умов договору позивачка передала відповідачу 69700,00 грн готівкою та сплатила грошовими переказами додатково суми 2186,00 грн і 3992,00 грн, разом сплатила 75878,00 грн.

Відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором, будівельні матеріали на об`єкт не поставив, роботи не розпочав.

Позасудовим порядком урегулювати спір неможливо, оскільки спочатку відповідач обіцяв розпочати роботи пізніше, а згодом взагалі перестав виходити на зв`язок.

Виходячи з наведеного та беручи до уваги положення ст.ст. 15, 509, 526, 625 ЦК України, відповідач повинен був належним чином виконати своє зобов`язання, а не виконавши його повинен на вимогу позивачки повернути отримані від неї кошти, а також сплатити заборгованість із урахуванням 3% річних та інфляційних нарахувань за час прострочення.

За період з 14.10.2020 по 02.04.2021 (171 день) із бази 75878,00 грн нарахування 3% річних становлять 1065,10 грн, інфляційні нарахування, де сукупний індекс інфляції за період визначається на рівні 105,62, становлять 4264,34 грн, тому до стягнення підлягають грошові кошти загальною сумою 81207,44 грн.

Посилаючись на ці обставини, виходячи з необхідності захисту своїх цивільних (майнових) прав, позивачка ОСОБА_1 просила стягнути на її користь із відповідача ОСОБА_2 81207,44 грн і покласти на нього судові витрати.

Рішенням Тячівського районного суду від 27.05.2022 позов задоволено частково:

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 75029,44 грн за договором поставки, де 69700,00 грн кошти, отримані за будівельні матеріали, 4264,34 грн інфляційні збитки та 1065,10 грн 3% річних;

в інших вимогах позову відмовлено;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 грн у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 не виконав умови чинного договору, тому у позивачки ОСОБА_1 виникли законні підстави для стягнення переданих нею відповідачу за договором 69700,00 грн, а також інфляційних нарахувань у сумі 4264,34 грн і 3% річних у сумі 1065,10 грн. У частині стягнення перерахованих позивачкою відповідачу 6178,00 грн суд визнав вимоги недоведеними, оскільки ці кошти були сплачені за будівництво фундаменту будинку і ці роботи відповідачем були виконані.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права. Доводи скарги зводяться до такого.

Справа, що виникла з договору поставки від 05.10.2020 № 17/08, підсудна Вишгородському районному суду Київської області, а не Тячівському районному суду Закарпатської області, оскільки послуги надавалися у Вишгородському районі Київської області. Суд мав повернути заяву відповідно до ст. 121 ЦПК України.

Відповідач із позивачкою ОСОБА_1 не укладав ніяких договорів, оскільки з боку позивачки договір був підписаний не нею, а іншою особою.

За таких умов ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі, належним позивачем міг бути її чоловік ОСОБА_3 або інша особа. Належний позивач не був залучений до участі в справі.

Суд першої інстанції неналежно і неповно встановив і дослідив обставини справи, не дав належної оцінки наявним у справі доказам, проявив невиправдану поспішність у розгляді справи, внаслідок чого порушив право відповідача на захист, гарантовані Конституцією і Законами України права відповідача, зокрема, його гарантоване ст. 41 Конституції України право власності, не були захищені.

Суд безпідставно задовольнив позов, що був пред`явлений неналежним позивачем і не був доведений.

Відповідач просить скасувати рішення суду та відмовити в позові.

У відзиві на апеляцію позивачка ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, що підписання договору не нею особисто, а її чоловіком не є підставою для відмови в позові, позаяк відповідач не ставив у процесі питання про недійсність правочину з цієї підстави. Крім того, після підписання договору ОСОБА_2 отримав кошти, що підтвердив своєю розпискою, одного разу привозив неякісну деревину.

Тобто, відповідач вчинив дії, які свідчили про прийняття ним пропозиції укласти договір.

У силу положень ст.ст. 63, 65 СК України договір поставки був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї.

Підсудність справи не була порушена, оскільки відповідач проживає в Тячівському районі Закарпатської області.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 28.09.2022 провадження в справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 756/4214/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10.05.2023 провадження в справі поновлено.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кустря М.М., який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 212, ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог, з наведених ним підстав, на підставі доказів, поданих учасниками справи; апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч. 3 п.п. 2, 4, 5, 11, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-81 ЦПК України:

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами;

правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав;

кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

сторони на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій;

кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред`явлення вимог (право на позов), так і право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача та обов`язок такого конкретного відповідача відповідати за пред`явленим до нього позовом, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення;

за загальним правилом обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів, кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно (ст. 50 ч. 1 ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Право позивача вимагати з передбачених законом підстав задоволення позову і, відповідно, право відповідача на захист від позову можуть бути належно реалізовані сторонами за умови пред`явлення конкретних, чітко сформульованих вимог, що не допускають множинного тлумачення, припущень ані щодо власне самих вимог, ані щодо підстав, якими вони обґрунтовуються, ані щодо позивача, яким вони пред`явлені, ані щодо відповідача, до якого вимоги пред`явлені.

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, який розглядає справу в межах пред`явлених позивачем вимог, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи суд не вправі за відсутності для того належних підстав змінювати склад позивачів, відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, якщо таке має місце після ухвалення рішення судом першої інстанції (ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст. 55 ч. 1, ст. 56 ч.ч. 2, 3, 6, ст.ст. 351, 352, ст. 365 ч. 1 п. 1, ст. 368 ч. 1 ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача (позивачів) відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах належно пред`явленого позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України в редакції, що була чинною на час їх виникнення.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 виходила із того, що нею 05.10.2020 був укладений із ОСОБА_2 договір поставки № 17/08, копію якого вона додала до заяви (а.с. 1-4). Тобто, вважаючи своє право порушеним, позивачка виходила з наявності між сторонами договірного зобов`язання і діяла на свій захист саме як сторона договору поставки, з відповідних цьому підстав, з урахуванням яких справа розглядається судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до змісту наявного в справі в копії договору поставки від 05.10.2020 № 17/08 фізична особа ОСОБА_2 (постачальник) і покупець «в особі ОСОБА_1 » домовилися, зокрема, про те, що:

постачальник зобов`язується передати у власність покупцю товар в асортименті, а покупець зобов`язується прийняти цей товар і сплатити за нього визначену грошову суму (ціну) (п. 1.1.);

загальна вартість товару, що продається за цим договором, становить 200000,00 грн (п. 4.1.);

оплата відповідної партії товару здійснюється покупцем протягом 14 календарних днів з моменту прийому товару (п. 4.2.);

оплата товару здійснюється у готівковій формі шляхом передачі грошових коштів, готівка видається виконавцю на банківську карту або в руки; всі розрахунки за даним Договором здійснюються виключно в національній валюті України гривні (п. 4.3.);

у разі невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків за даним договором сторони несуть відповідальність у відповідності до діючого законодавства України та відшкодовують завдані таким невиконанням або неналежним виконанням збитки у повному обсязі (п. 5.1.);

договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2020 (п. 8.1.);

будь-які угоди сторін по договору та додатки до нього є невід`ємною частиною даного договору вступають в силу з моменту їх підписання сторонами (п. 8.6.);

договір підписано ОСОБА_2 (постачальник) і покупцем, щодо якого в договорі міститься рукописний запис: « ОСОБА_1 АДРЕСА_1 НОМЕР_1 » і рукописний підпис (а.с. 5-6 т. 1).

У справі містяться:

три аркуші копій кошторисів на будівельні матеріали, роботи, транспортні витрати на суми: 25955,00 грн, 12100,00 грн і 62400,00 грн із проставленими на кожному з них рукописними записами дати «6.10.2020» і одним рукописним підписом без вказівки на інші реквізити (а.с. 7-9 т. 1);

копія рукописної розписки такого змісту: «Получив задаток за матеріали на коробку согласно сметам, 69700 грн 14.10.2020 (один рукописний підпис)» без вказівки на інші реквізити (а.с. 10 т. 1);

копії двох квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» з датами: перша цифра дня місяця не читається, далі «0.10.2020»; дані про платіж: поповнення картки за номером НОМЕР_2 ; оплата залишку фундаменту згідно договору 17/08 від ОСОБА_1 ; суми 2186,00 грн і 3992,00 грн (а.с. 10 т. 1).

Інші докази суду першої інстанції сторонами не подавалися.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти позову, зокрема, з тих підстав, що: відносини за договором поставки від 05.10.2020 № 17/08 мав не з ОСОБА_1 , а з її чоловіком ОСОБА_3 , який вимагав повернути гроші мотивуючи це неналежною якістю поставленої деревини; з позивачкою ОСОБА_1 він не укладав жодних договорів; підпис на договорі зроблено не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 57-60, 126, 128-129, 167 т. 1).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06.12.2022 у справі № 756/4214/22, засвідчена копія якого отримана апеляційним судом, відмовлено в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним і встановлено, що:

в судовому засіданні сторони визнали, що оспорюваний договір було підписано від ОСОБА_1 її чоловіком;

спірний договір поставки № 17/08 від 05.10.2020 ОСОБА_1 не підписувала;

договір поставки № 17/08 від 05.10.2020 є не вчиненим (неукладеним);

неукладення договору унеможливлює визнання його недійсним в судовому порядку, оскільки дефект правочину, наявність якого є підставою для визнання його недійсним, має існувати на момент укладання договору; такий момент в даній справі не настав, договір поставки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вчинявся (посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень ухвалою судді https://reyestr.court.gov.ua/Review/108092603).

Постановою Київського апеляційного суду від 02.03.2023 рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06.12.2022 у справі № 756/4214/22 залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/110009149).

Ухвалою Верховного Суду від 29.03.2023 касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06.12.2022 та постанову Київського апеляційного суду від 02.03.2023 у справі № 756/4214/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним повернуто заявнику (https://reyestr.court.gov.ua/Review/109871597).

Установлені вказаними судовими рішеннями обставини не підлягають доказуванню в справі, що розглядається. Поряд із цим, апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції виходив, серед іншого, з презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), на час розгляду справи цим судом процес у справі № 756/4214/22 ще не був ініційований, провадження в ній було відкрито 15.07.2022 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/105270727).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів, інших правочинів (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку;

зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України;

зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ч.ч. 1, 2, 3 ЦК України).

Зобов`язання повинно бути виконане належними сторонами: боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ч. 1 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ч. 1 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ч. 1 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ст. 203 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ч. 1 ЦК України).

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму;

до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ст. 61 Конституції України). Постачальник відповідає за своїми зобов`язаннями, що виникли з договору поставки, відповідає за порушення договірного зобов`язання відповідно до умов укладеного договору та закону, у тому числі, за наявності для того підстав та їх доведеності повинен на вимогу кредитора в договірному зобов`язанні відшкодувати збитки, сплатити неустойку, відшкодувати інфляційні втрати, сплатити проценти (ст.ст. 525, 526, 546, 549-552, 610-612, 620-625, інші норми ЦК України).

ОСОБА_1 не довела у належний процесуальний спосіб факту укладення з ОСОБА_2 договору поставки від 05.10.2020 № 17/08, доводи позову, по суті, ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях. Між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 правовідносини щодо поставки і продажу товарів на підставі договору поставки від 05.10.2020 № 17/08 не виникли. Позивачка не мала підстав вимагати захисту порушеного права виходячи з положень закону, що регулюють договірні зобов`язання та питання відповідальності за їх порушення. ОСОБА_1 не є кредитором, а ОСОБА_2 не є боржником у зобов`язанні, що не виникло. ОСОБА_2 може відповідати саме за своїми зобов`язаннями перед належним стосовно нього кредитором, якщо з відповідних підстав таке виникло та існує, і не має зобов`язання як постачальник сплачувати ОСОБА_1 як покупцю за договором поставки, який не є укладеним, кошти в якості розрахунків за та/або штрафних санкцій за договором.

Отже, не може бути об`єктом правового захисту право, якого не існує (яке не виникло). Беручи до уваги, що ОСОБА_1 не укладала з ОСОБА_2 договір поставки від 05.10.2020 № 17/08 і не є його стороною, наявності відповідних своїх прав саме як сторона договору не довела і доводів ОСОБА_2 , який відповідним чином заперечував проти позову, не спростувала, про порушення цивільних прав позивачки як покупця за договором поставки йтися не може, а її міркування про обставини щодо порушення умов договору постачальником не мають правового значення і за встановлених у справі обставин не можуть за вимогами ОСОБА_1 тягти покладення на ОСОБА_2 обов`язку сплатити кошти позивачці як стороні договору.

Наведене є достатньою підставою для відмови в позові.

Зазначене, втім, не виключає того, що певні правовідносини, передача майна коштів у зв`язку з будівництвом будинку в с. Нижня Дубечня Вишгородського району Київської області мали місце як такі, позаяк підтверджуються матеріалами справи та фактичним визнанням учасників процесу. У разі, якщо учасники майнових відносин, що виникли з відповідних підстав, вважають свої права порушеними, вони не позбавлені права врегулювати їх за взаємною згодою, а в разі недосягнення такої вирішувати відповідний спір судовим порядком.

За встановлених обставин апеляція відповідача підлягає на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з відмовою в позові з підстав, установлених під час апеляційного розгляду справи. З тих підстав, із яких він був заявлений, позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, позивачка не має відповідного права вимоги. У цьому зв`язку те, що суд першої інстанції припустився помилки у розрахунку заявлених до стягнення інфляційних втрат і 3% річних (які за результатом установленого в справі в разі наявності підстав для стягнення належало розраховувати з бази 69700,00 грн, а не з 75878,00 грн) значення вже не має.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення Тячівського районного суду від 27 травня 2022 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у зв`язку з невиконанням договору поставки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1362,00 грн у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору з апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 27 вересня 2023 року.

Судді