Провадження № 22-ц/812/842/23
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 вересня 2023 року м. Миколаїв

справа № 474/454/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем Богуславською О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану її представником

адвокатом Кубраком Олегом Олександровичем

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області, ухвалене 22 травня 2023 року суддею Репушевською О.В. в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 31 травня 2023 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до

ОСОБА_1

про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Доброжанівської сільської ради про визнання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , якій на праві власності належали земельні ділянки загальною площею 9,88 га сільськогосподарського призначення, розташовані в межах Доброжанської сільради Врадіївського району Миколаївської області. 19 квітня 2018 року ОСОБА_2 отримала від приватного нотаріуса Врадіївського нотаріального округу повідомлення про смерть ОСОБА_3 , про відкриття спадкової справи та про наявність заповіту, що був укладений ОСОБА_3 10 травня 2011 року на її користь.

Посилаючись на те, що не знала ні про наявність заповіту, ні про смерть заповідачки, тому пропустила строк звернення з заявою про прийняття спадщини, позивачка ОСОБА_2 просила визначити їй додатковий строк у два місяці для звернення з заявою про прийняття спадщини.

Ухвалою Врадіївського районного суду Миколаївської області від 06 червня 2018 року первісного відповідача Доброжанівську сільську раду замінено на належного відповідача ОСОБА_1 .

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_3 була її матір`ю та проживала разом з її родиною. 13 липня 2010 року мати склала заповіт на її користь та саме їй заповідала земельні ділянки. З 2010 року за станом здоров`я спадкодавець потребувала сторонньої допомоги, з дому не виходила, намірів розпорядитись ділянками на користь сторонніх осіб не мала, а тому не могла у 2011 році укласти заповіт без відома членів своєї родини на ім`я ОСОБА_2 .

Крім цього вказувала на те, що в заповіті зазначено інше прізвище спадкоємця ОСОБА_2 , Інші дані, які надали б можливість більш повно ідентифікувати особу спадкоємця, відсутні.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 заповіт від 10 травня 2011 року не підписувала, ОСОБА_1 просила визнати його недійсним як нікчемний правочин.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2020 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що приватний нотаріус Демченко Т. М. після одержання 21.03.2018 року від відповідачки заяви про відкриття спадщини повідомила ОСОБА_2 про відкриття спадщини за заповітом ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак з матеріалів справи не зрозуміло, яким чином приватний нотаріус ідентифікувала спадкоємицю ОСОБА_2 із особою позивачки ОСОБА_2 та направила на адресу її реєстрації вказане повідомлення.

Оскільки матеріали судової справи, окрім повідомлення про відкриття спадщини № 414/02-14 від 19.04.2018 року, не містять інших даних щодо часу та обставин, за яких позивачка дізналася про існування заповіту, суд вважав, що вказана обставина відповідає критерію поважності та може бути підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позивачка не могла докладно та чітко пояснити, яким чином її було повідомлено про наявність заповіту та коли саме їй стало відомо про смерть спадкодавиці, з огляду на існування між ними договірних відносин щодо оренди земельних ділянок, які є предметом спадкування, а також щодо її звернення до нотаріуса для оформлення спадкових прав.

Також суд вважав, що не зважаючи на характер причин пропуску строку на прийняття спадщини, позивач не довела, що є саме тією особою, яку зазначено у заповіті ОСОБА_3 від 10 травня 2011 року як ОСОБА_2 , а тлумачення заповіту не дає можливості достеменно встановити, що позивач є саме тією особою, яку спадкодавець у заповіті зазначила як спадкоємця. Тому ОСОБА_2 не є спадкоємицею, не має права на прийняття спадщини та права на звернення до суду в порядку статті 1272 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції послався на висновки судової почеркознавчої експертизи, відповідно до яких заповіт від 10 травня 2011 року підписано власноручно ОСОБА_3 , що свідчить про відсутність підстав для визнання його недійсним (нікчемним) за статтями 203, 215 ЦК України.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2020 року скасовано в частині позову ОСОБА_2 , у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що питання щодо належності ОСОБА_2 заповіту ОСОБА_3 , який складено 10 травня 2011 року на користь ОСОБА_2 , позивач не порушувала, підстав таких вимог не зазначала, доказів на підтвердження цього факту суду не надавала. Тому висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем факту, що вона є тією особою, на користь якої складено заповіт, виходять за межі предмету заявленого позову в межах тих обставин, які суд мав досліджувати, а тому ці висновки є передчасними. Суперечності щодо прізвища спадкоємиці не можуть бути усунуті шляхом тлумачення заповіту за правилами статей 213, 1256 ЦК України за ініціативою суду, а позивачка ОСОБА_2 таких вимог не заявляла.

Також суд посилався на те, що помилкове написання в заповіті прізвища спадкоємця не створює подвійного розуміння волі заповідача і не вимагає від суду тлумачення змісту заповіту. Водночас, наявність неусунутих в установленому законом порядку суперечностей у прізвищі позивача та прізвищі спадкоємиці за заповітом, без встановлення юридичного факту (належність правовстановлюючого документу) за пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України, перешкоджає позитивному вирішенню питання про встановлення ОСОБА_2 додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2022 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини скасовано та передано справу в цій частині на розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи судові рішення Верховний Суд зазначав, що тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляду позовної вимоги про тлумачення його змісту, так і при розгляді позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. З урахуванням того, що зміст заповіту може містити розпорядження про призначення спадкоємця і/або визначення спадкового майна (спадщини), то і тлумачення змісту заповіту може здійснюватися щодо таких розпоряджень заповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено, ОСОБА_2 визначено додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 терміном два місяці з дня набрання рішенням чинності.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю наявності у позивачки ОСОБА_2 об`єктивних, непереборних та істотних труднощів для вчинення дій, спрямованих на прийняття спадщини, а саме ОСОБА_2 не знала про існування заповіту та про смерть спадкодавиці. Про ці обставини була повідомлена нотаріусом тільки в квітні 2018 року. Подальша активна поведінка ОСОБА_2 свідчить про те, що вона зацікавлена у прийнятті спадщини.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Кубрака О.О., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що тлумачення заповіту, на що вказує Верховний Суд, в межах розгляду даної справи є неможливим, оскільки тлумачення призначене для з`ясування справжньої волі заповідача, а не для встановлення особи спадкоємця.

У справі, що переглядається, судами не приділено належної уваги з`ясуванню істотної обставини справи встановленню особи позивача. Не з`ясовано яким чином нотаріус ідентифікував спадкоємицю ОСОБА_2 з ОСОБА_2 , за відсутності інших ідентифікуючих факторів дати народження, номера реєстраційної картки платника податків та адреси спадкоємиці.

Оскільки нотаріус не робила оголошення про спадкоємця ОСОБА_2 , то справжнє коло спадкоємців залишається невизначеним, що унеможливлює ухвалення судового рішення.

Також апелянт зазначав, що необізнаність спадкоємця про смерть спадкодавця не є підставою для встановлення строку на прийняття спадщини. При цьому посилався на постанови Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/2020, від 13 грудня 2018 року у справі № 459/295/16, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16, та Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12.

Крім цього апелянт зазначав, що заповіт від 10 травня 2011 року є нечинним, оскільки він вчинений не на спеціальному нотаріальному бланку.

На порушення судом першої інстанції норм процесуального права, на думку апелянта вказує те, що при зверненні з позовом позивач не дотримався вимог статей 175, 177 ЦПК України щодо ненадання суду відомостей про сторони у справі, про неподання іншого позову, відсутності орієнтовного розрахунку судових витрат, та про відсутність квитанції про сплату судового збору.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що вона не була вчасно повідомлена про відкриття спадщини, що стало для неї об`єктивною та непереборною обставиною, яка створила істотні труднощі для звернення з заявою про прийняття спадщини.

При цьому посилалася на практику судів вищої ланки, а саме: Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 та Верховного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16, від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20, від 03 березня 2020 року у справі № 145/148/20.

Також зазначала, що заповіт, який наявний в матеріалах справи, є копією, тому виконаний не на нотаріальному бланку.

Доводи про те, що позовна заява не відповідає вимогам ЦПК, на думку позивачки, є надуманими, оскільки в ухвалі Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 травня 2018 року зазначено, що позовна заява подана з додержанням вимог статей 175/177 ЦПК України та наявні підстави для призначення справи до підготовчого судового засідання.

2.Мотивувальна частина

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Врадіївського районного управління юстиції у Миколаївській області 26 лютого 2015 року.

Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з двох земельних ділянок загальною площею 9,88 га, з кадастровими номерами :02:000:0540 та :01:000:0588, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташованих в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області.

Вказані земельні ділянки належали ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності серії МК № 075470, виданого Врадіївською райдержадміністрацією 22 жовтня 2003 року.

За життя ОСОБА_3 склала два заповіти: 30 липня 2010 року на користь доньки ОСОБА_1 , що був посвідчений приватним нотаріусом Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області Лавріненком М.І. та зареєстрований в реєстрі за № 650; та 10 травня 2011 року на користь ОСОБА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області Лавріненком М.І. та зареєстрований в реєстрі за № 353.

Обидва заповіти містили розпорядження щодо зазначеної вище земельної ділянки.

Заповіт, складений 10 травня 2011 року на користь ОСОБА_2 був чинним на час смерті спадкодавці.

Спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_3 була заведена 21 березня 2018 року на підставі заяви ОСОБА_1 .

Подаючи нотаріусу заяву про прийняття спадщини, ОСОБА_1 зазначала, що прийняла спадщину шляхом фактичного постійного проживання зі спадкодавицею та просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначену вище земельну ділянку.

З інформаційної довідки зі спадкового реєстру, отриманої 21 березня 2018 року, приватний нотаріус Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області Демченко Т.М., встановила факт складання ОСОБА_3 заповіту 10 травня 2011 року.

30 березня 2018 року на запит приватного нотаріуса Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області Демченко Т.М., приватний нотаріус Лавріненко М.І. направив заповіт, що був посвідчений ним 10 травня 2011 року.

19 квітня 2018 року приватний нотаріус Демченко Т.М. направила ОСОБА_2 на адресу АДРЕСА_1 , повідомлення про відкриття спадщини.

У судовому засіданні суду першої інстанції представник ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_2 довідалася про наявність заповіту саме з повідомлення нотаріуса про відкриття спадщини, яке отримала 20 квітня 2018 року.

23 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області Демченко Т.М. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позиція апеляційного суду

За правилами частини першої статті 15 та частини першої статті 16 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Для застосування способу захисту порушеного права, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК України).

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини

з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

Тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України дає підстави для висновку, що при вирішенні позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини необхідно встановити, що особа є спадкоємцем за законом чи заповітом.

Тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу (стаття 1256 ЦК України).

У статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні правочину, які втілюються в трьох рівнях. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

На час відкриття спадщини заповіт на земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 9,88 га, що розташована в межах території Доброжанської сільради, Врадіївського району, Миколаївської області, було складено на користь ОСОБА_2 .

При цьому, за життя ОСОБА_3 не скористалася правом, передбаченим статтею 1254 ЦК України та складений нею заповіт не змінила.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) зазначено, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».

Аналіз статті 1256 ЦК України свідчить, що: тлумачення заповіту може здійснюватися як при розгляді позовної вимоги про тлумачення змісту заповіту, так і, зокрема, при розгляді позовної вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини; з урахуванням того, що зміст заповіту може містити розпорядження про призначення спадкоємця (спадкоємців) і/або визначення спадкового майна (спадщини), то і тлумачення змісту заповіту може здійснюватися щодо таких розпоряджень заповідача.

Зазначене відповідає постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 755/21821/21.

Отже, на час смерті ОСОБА_3 був чинним заповіт, складений нею на користь ОСОБА_2 . При розгляді справи в частині позовних вимог про визнання заповіту недійсним, інших обставин та підстав для задоволення цього позову не встановлено.

Заповіт від 10 травня 2011 року, що був складений на ім`я ОСОБА_2 , належним чином зареєстрований.

3гідно частини третьої статті 1254 ЦК України, кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України

у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц (провадження № 61-39398св18), від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 (провадження № 61-14038св20), від 03 березня 2020 року у справі № 145/148/20 (провадження № 61-16153св20).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12, від 04 листопада2015 року у справі № 6-1486цс15 і підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах від 28 лютого 2018 року в справі № 318/1037/15-ц (провадження № 61-4630св18), від 21 жовтня 2019 року в справі № 662/1724/18 (провадження № 61-9300св19), від 24 січня 2020 року в справі № 192/1663/17 (провадження № 61-7193св19).

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, визначеного статтею 1270 ЦК України, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи.

Судом встановлено, що спадкоємиця за заповітом ОСОБА_2 довідалася про те, що заповіт складено ОСОБА_3 на її користь, тільки з повідомлення нотаріуса про відкриття спадщини, яке отримала 20 квітня 2018 року.

23 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області Демченко Т.М. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

До 20 квітня 2018 року ніяким чином нотаріуси не здійснювали виклик спадкоємиці, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі відповідно до вимог статті 63 Закону України "Про нотаріат".

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінив доводи сторін та надані ними докази, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених статтею 1272 ЦК України, для визначення ОСОБА_2 додаткового строку для подання до нотаріальної контори заяви прийняття спадщини померлої ОСОБА_3 .

Сумніви апелянта щодо прізвища спадкоємиці, зазначеного в заповіті як ОСОБА_2 , за принципами справедливості, розумності та дійсності, тлумачаться судом на користь позивачки ОСОБА_2 , оскільки саме з нею ОСОБА_3 мала тривалі договірні відносини щодо оренди спірної земельної ділянки.

Іншої особи, яку могла б знати заповідачка ОСОБА_3 , чи з якою мала б будь-які стосунки за життя, відповідачка ОСОБА_1 , яка є донькою заповідачки та стверджує, що до смерті матері мала з нею постійний зв`язок, не зазначає.

Жодна інша особа, за період з дня смерті заповідачки ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка б мала прізвище ОСОБА_4 , про свої права як спадкоємця, не заявила.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що заповіт складено саме на користь ОСОБА_2 , а неправильне зазначення прізвища є лише опискою.

Щодо доводів апеляційної скарги про виконання заповіту не на спеціальному бланку, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як загальне правило закон встановлює письмову форму заповіту з нотаріальним посвідченням (частина третя статті 1247 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Заповіт особисто підписується заповідачем (підпункт 1.4 пункт 1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).

Заповіт вважається вчиненим у день та час його посвідчення, тому на ньому обов`язково повинні бути вказані не тільки місце, а й дата та час його складання (частина перша статті 1247 ЦК України).

Заповіт, підписаний заповідачем, набуває юридичної сили, тобто сили заповіту, тільки після його посвідчення нотаріусом (або особами, які зазначені у статтями 1251 та 1252 ЦК України). Попередні або наступні дії заповідача чи нотаріуса, що вчинюються в зв`язку зі складанням заповіту (складання проекту заповіту, перенесення його на спеціальний бланк нотаріальних документів, реєстрація заповіту у Спадковому реєстрі тощо) не мають вирішального значення для набуття чинності заповітом. Тому час складання, підписання та посвідчення заповіту завжди буде співпадати, оскільки, як зазначалося вище, юридичної сили заповіт набуває саме за умови його нотаріального посвідчення.

Згідно зі статтею 52 Закону України "Про нотаріат" запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії. Про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Отже часом складання заповіту буде час, коли нотаріус вчинив запис про заповіт у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Отже, викладені вище норми вказують на те, що виконання заповіту не на спеціальному бланку, за умови його належної реєстрації, не піддає сумніву його дійсність, а отже, не позбавляє ОСОБА_2 реалізації права на спадкування, у тому числі шляхом визнання додаткового строку для прийняття спадщини.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 595/731/21, від 05 грудня 2018 року у справі № 335/9398/16, від 25 вересня 2019 року у справі № 373/2370/16, від 23 вересня 2019 року у справі № 335/4131/18, від 23 вересня 2019 року у справі № 722/963/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/2020, від 13 грудня 2018 року у справі № 459/295/16, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16, та Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 не беруться судом до уваги, оскільки постановлені у справах з іншими правовідносинами.

Крім цього, висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах, на які посилається апелянт.

Також апеляційний суд враховує те, що згідно більш пізньої практики судів вищої ланки, суди зобов`язано з`ясовувати чи повідомлявся спадкоємець нотаріусом про відкриття спадщини, і вирішувати питання про можливість визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, виходячи саме з цієї обставини.

З урахуванням обставин щодо повідомлення нотаріусом спадкоємця про відкриття спадщини, практика судів вищої ланки вказує на можливість задоволення позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Зокрема до такого висновку прийшов Верховний Суд у своїх постановах від 11 січня 2023 року у справі № 573/614/21, від 13 березня 2023 року у справі № 173/1789/20, від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18, від 18 вересня 2023 року у справі № 442/82/22.

Проте, враховуючи, що суд першої інстанції у своєму рішенні не вчинив дій, визначених статтею 213 ЦК України щодо тлумачення заповіту, апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Крім іншого, апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права - при зверненні з позовом позивач не дотримався вимог статей 175, 177 ЦПК України щодо ненадання суду відомостей про сторони у справі, про неподання іншого позову, відсутній орієнтовний розрахунок судових витрат, та квитанція про сплату судового збору.

Проте, такі недоліки є незначними та такими, що не перешкоджають відкриттю провадження, а відкриття провадження судом за таких обставин сприяє дотриманню строків розгляду справи, що у свою чергу також діє на захист прав сторін.

Твердження апелянта про несплату судового збору при зверненні з позовом спростовується матеріалами справи, оскільки на аркуші справи 1 тому І наявна квитанція про сплату ОСОБА_2 14 травня 2018 року 704,80 грн. судового збору, що відповідає вимогам ЗУ «Про судовий збір» та розміру ставки у 2018 році.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на зазначене вище, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з викладенням мотивувальної його частини в редакції цієї постанови.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви та при подачі сторонами апеляційних скарг.

Проте, оскільки рішення суду першої інстанції не скасовується, то понесені апелянтом витрати за подання апеляційної скарги відносяться на його рахунок.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Кубраком Олегом Олександровичем задовольнити частково.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова

---------------------------------

Повну постанову складено 25 вересня 2023 року