Головуючий у І інстанції Головчак М.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно та просила про задоволення позову, посилаючись на те, що з травня 2009 року по

28 вересня 2014 року проживала з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, разом подорожували та відпочивали.

Позивачка зазначила, що з відповідачем проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а також в Івано-Франківській області, Яремчанський район, с. Поляниця, де знаходився спільний бізнес.

04 березня 2011 року за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 32933526), яка була оформлена на відповідача ОСОБА_2 .

Вартість вказаного житла на момент придбання становила 180 000 євро. В квартирі спільними зусиллямисторони здійснили перепланування та ремонт.

Після припинення подружніх стосунків 28 вересня 2014 року позивач неодноразово намагалась дійти згоди з відповідачем стосовно поділу спільно нажитого майна, на що відповідач не погоджувався.

Враховуючи викладені обставини, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила встановити факт проживання її, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 травня 2009 року по 28 вересня 2014 року; визнати спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, що проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, квартиру АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилається на те, що відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд послався на недоведеність позовних вимог та принцип змагальності, який передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Однак всупереч своїм заявам суд не використав «стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний» та вважав доведеними ті обставини, які стверджував відповідач навіть всупереч очевидним доказам.

Так, даючи оцінку наданим поясненням у справі, фото, авіаквиткам, як доказам, суд прийшов до висновку, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом певного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю, а тому позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу не були задоволені.

В той же час судом не надана належна оцінка поясненням та доказам, що надані відповідачем, який, зокрема, не зміг пояснити, чому в «офісі» позивача зберігались його одяг, особисті речі та документи, якщо у нього було інше житло, не зміг спростувати факт, що отримував щорічні запрошення від сина позивача - ОСОБА_3 , у Словенію, як вітчим. В готелях сторони були зареєстровані, як подружжя, та перебували у двомісному номері. При цьому, за квитки, оренду номерів сплачувала позивач з особистого банківського рахунку. Твердження, що поїздки носили виключно діловий характер, спростовується листуванням сторін, з якого вбачається, що їздили для занять йогою, відзначали дні народження позивача та відповідача тощо. Суд не дав належної оцінки і показам свідків відповідача - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , які суперечать поясненням самого відповідача стосовно того, де зберігались його документи та речі, носять загальний неконкретизований характер, що не дозволяє вважати їх належними та допустимими доказами у справі.

Апелянт зазначила, що виходячи із «стандарту переваги більш вагомих доказів», слід визнати, що відповідач не зміг спростувати доводи позивача, тому судом безпідставно відмовлено у встановленні факту проживання однією сім`єю.

Необгрунтованим є і рішення суду в частині відмови у визнанні права власності за позивачем на частину спірної квартири, оскільки, на думку апелянта, відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Пасенюк К.О. просив суд залишити скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Пігулевська В.В. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представники відповідача ОСОБА_2 - адвокати Пасенюк К.О. та Литвинов Д.О. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечили та просили залишити рішення суду без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був розірваний шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

27 січня 2011 року між ТОВ «Парк Лейн Брокеридж» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір про надання послуг №000056, предметом якого є отримання замовником ОСОБА_2 комплексу послуг, пов`язаних із придбанням об`єкта нерухомості - 3-х кімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

04 березня 2011 року між громадянином Республіки Італія ОСОБА_8 де ОСОБА_9 ?ань та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_2 .

У пункті 4 договору сторони погодили, що продаж квартири вчинено за 1 625 000 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення договору еквівалентно 149 000 доларів США (а.с.76, 77 том1).

04 березня 2011 року між ТОВ «Парк Лейн Брокеридж» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено акти прийому-передачі наданих послуг, виданих у відповідності із договором про надання послуг №000056 від 27 січня 2011 року. Зі сторони замовника підписантом значиться відповідач ОСОБА_2 .

Таким чином, з копії договору від 27 січня 2011 року №000056 про надання послуг, пов`язаних із придбанням квартири АДРЕСА_2 , актів прийому-передачі наданих послуг від 04 березня 2011 року, виданих у відповідності із договором про надання послуг №000056 від 27 січня 2011 року, договору купівлі-продажу спірної квартири від 04 березня 2011 року судом встановлено, що покупцем квартири являється ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 у позові посилалась на те, що проживала із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2009 року по вересень 2014 року, при цьому, квартира АДРЕСА_2 була придбана для сім`ї за спільні кошти. При цьому, позивач посилалась на те, що доказом ведення спільного побуту є придбання речей та нерухомості, а саме спірної квартири; збереження у власній квартирі особистих речей та документів відповідача; спільний відпочинок; поселення в готелі, як подружжя; сприйняття сином позивачки відповідача, як вітчима; спільне святкування сімейних свят та спільні фото, тощо. Також зазначала, що у серпні 2012 року ними було придбано в лізинг автомобіль Skoda Superb Ambition, який влітку 2014 року було продано. Доказами участі у придбанні спірної квартири та несення витрат на її ремонт позивачзазначала чеки, квитанції, рахунки-фактури на придбання будівельних матеріалів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, інтимні відносини самі по собі - без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом певного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 22 липня 2022 року, справа № 189/630/16-ц (провадження № 61-15921св21).

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки».

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанови Верховного Суду від 31 серпня 2022 року, справа № 712/11298/20 (провадження № 61-12347св21) від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення та оцінюючи докази, надані позивачем, зазначив про їх недостатність для висновку про те, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період часу з травня 2009 року по вересень 2014 року. При цьому зазначив, що надані позивачем чеки, квитанції, рахунки-фактури на придбання будівельних матеріалів не можуть ототожнюватися з позивачем, оскільки не містять жодних відомостей про особу покупця або місце розвантаження матеріалів.

Щодо наданих позивачем ОСОБА_1 на обґрунтування доводів спільного проживання однією сім`єю з відповідачем фотографій, авіаквитків, електронного листування, квитанцій, правильним є висновок суду про те, що ці докази не свідчать про факт спільного проживання та ведення спільного побуту, оскільки роздруківка фотознімків, факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуваннях, самі по собі - без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не підтверджують те, що між сторонами у справі склалися та мали місце протягом певного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю.

Посилання позивача на те, що вона вклала у придбання квартири АДРЕСА_2 близько 300 000 грн. своїх особистих коштів, нею належними та допустимими доказами підтверджені не були, у зв`язку із чим ці посилання обґрунтовано відхилені судом при ухваленні рішення.

Щодо показань свідків відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , то суд першої інстанції правомірно взяв до уваги та оцінив ці покази у якості доказів, як окремо, так і у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, дійшовши обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем підстав її позовних вимог.

Згідно з ч.ч.1, 2,3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч.ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки позивачемпід час розгляду справи суду не надано належних, допустимихта достовірнихдоказів, достатніх для висновку про те, щосторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період часу з травня 2009 року по вересень 2014 року, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у встановленні даного факту, та, як наслідок, відмову у визнанні спільною сумісною власністю сторін квартири АДРЕСА_2 та її поділ, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо залежать від встановлення факту проживання сторін однією сім`єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу.

Доводи апеляційної скарги позивачаОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 обґрунтовано відмовлено у задоволенніїї позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: