Справа № 500/3165/19
Провадження № 2/946/647/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Бурнусуса О.О.,

за участю: секретаря судового засідання Коробко О.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та виключення житлового будинку зі списку майна, яке підлягає розділу, як майно подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив заявою від 12.09.2022 року та яким просив визнати особистою власністю ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та виключити його з майна спільної сумісної власності подружжя, як набуте в період шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, під час знаходження у шлюбі позивачем було придбано у особисту приватну власність житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за кошти, що не належали до майна спільної сумісної власності подружжя. 19.11.2002 року був придбаний будинок за кошти виділені Одеською облдержадміністрацією, як інваліду війни, учаснику бойових дій в Афганістані, як нагорода за особисті заслуги перед Вітчизною. Вважає, що спірне майно не є спільно нажитим, оскільки цей об`єкт нерухомості купувався за особисті кошти позивача та тому являється його особистою власністю.

В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні не визнала позовні вимоги у повному обсязі, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 не може бути визнаний особистим майном позивача, оскільки він був придбаний у 2002 році та являється спільним майном подружжя, оскільки грошові кошти були виділені для придбання житла для сім`ї ОСОБА_1 , який перебував на пільговому квартирному обліку з 19.06.1985 року та згідно рішення Ренійської міської ради від 25.01.2002 року «Про затвердження протоколу житлово-побутової комісії» в черзі на отримання житла знаходилась сім`я, а не позивач особисто. Вважає, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.12.2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та виключення житлового будинку зі списку майна, яке підлягає розділу, як майно подружжя та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

В судовому засіданні встановлено, що 29.06.1985 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , після укладення шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 29.06.1985 року відділом РАЦС м.Рені Одеської області (а.с. 5 оборот).

Згідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 26.04.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. У шлюбі знаходились у період з 29.06.1985 року по 26.04.2014 року (а.с.5).

Відповідно до архівного витягу № К-50 від 02.10.2014 року з рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради від 25.01.2002 року № 10 «Про затвердження житлово-побутової комісії», було затверджено список мешканців м. Рені, які знаходяться на квартирному обліку при Ренійському міськвиконкому станом на 01.01.2002 року, за №24 зазначений ОСОБА_1 , який був прийнятий на квартирний облік 27.02.2001 року у складі сім`ї з 4 осіб, як інвалід війни, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 125-128).

Згідно до протесту Прокуратури Ренійського району Одеської області від 14.09.2001 року за № 15/596-01 на постанову районної комісії з питань забезпечення житлом військовослужбовців від 12.06.2001 року, перевіркою скарги мешканця м. Рені, інваліда війни 2 групи ОСОБА_1 , встановлено, що у квітні 2001 року він звернувся до Ренійської райдержадміністрації із заявою про надання коштів для придбання житла, як інваліду 2 групи, учаснику бойових дій в Афганістані. 07.06.2001 року за підписом уповноваженого представника держкомітету у справах ветеранів по Ренійському району Буценко І.І. заяви з документами у відношенні ОСОБА_1 були направлені на розгляд районної комісії з питань забезпечення житлом військовослужбовців, звільнених в запас або у відставку. З посиланнями на те, що районною комісією з питань забезпечення житлом військовослужбовців, так і при вирішенні питань використання коштів районного бюджету не було застосовано діюче на той час спеціальне законодавство, зокрема Указ Президента України № 240/93 від 01.07.1993 року «Про інвестування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей» та № 352/93 від 21.08.1993 року «Про невідкладні заходи щодо посилення соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей» з наступними змінами і доповненнями, а також відповідними рішення Одеської обласної Ради і виходити із інтересів всіх категорій пільговиків - військовослужбовців, учасників бойових дій в Афганістані та інш., передбачених діючими нормативно правовими актами. На підставі вищевикладеного, прокурор Ренійського району просив скасувати постанову районної комісії з питань забезпечення житла військовослужбовців від 12.06.2001 року (протокол № 2 від 12.06.2001 року), як таку, що суперечить вимогам закону (а.с.4).

Згідно до витягу з рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради № 220 від 27.06.2002 року «Про затвердження протоколу житлової комісії», вирішено подати клопотання наглядовій раді при Облдержадміністрації про виділення грошових коштів для придбання квартири за рахунок фонду, передбаченого для інваліда бойових дій в Афганістані ОСОБА_1 , 1963 року народження (а.с.6).

Відповідно до протоколу № 7 від 08.08.2002 року засідання наглядової ради облдержадміністрації з контролю за витрачанням коштів, визначених пунктом 22.3 статті 22 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», вирішено виділити 40739 грн. на придбання житла інваліду війни, учаснику бойових дій в Афганістані, ОСОБА_1 . Про що листом від 18.08.2002 року № 06-63-4311 Обласна державна адміністрація повідомила голову Ренійської державної адміністрації ОСОБА_6 у відповідь на його звернення щодо виділення коштів ОСОБА_1 (а.с.7)

Відповідно до свідоцтва № 174 від 29.09.1998 року, виданого виконавчим комітетом Ренійської міської ради Ренійського району Одеської області, власниками квартири АДРЕСА_3 являлись ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у рівних частках кожний, передача квартири відбулася у спільну часткову власність, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 152-154).

Згідно до договору дарування від 12.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Ренійського районного нотаріального округу Одеської області Поздєєвим О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1152, ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 подарували, а Ренійська міськрада прийняла у дар квартиру АДРЕСА_3 , площа квартири складала 23,00 кв.м., зазначена квартира належала дарувальникам на підставі Свідоцтва № 174 про право власності на житло, виданого виконкомом Ренійської міської ради Ренійського району Одеської області 29.09.1998 року (а.с. 94).

Листом № К-546/2 від 31.12.2014 року, наданого виконавчим комітетом Ренійської міської ради Одеської області, повідомляється, що сума грошових коштів для придбання квартири ОСОБА_1 була виділена на склад сім`ї з 4 осіб, так як таким складом він знаходився на квартирному обліку при Ренійському міськвиконкомі на момент придбання житла. Згідно до п. 55 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень в Україні» житлове приміщення надається громадянину на всіх членів родини, як знаходяться з ним на квартирному обліку. Житло було придбано подружжям самостійно у м. Ізмаїлі, гроші були на рахунку Ренійської райдержадміністрації. Згідно до п. 66 вищезгаданих Правил сім`я повинна була провести відчуження квартири, в якій вони проживали до поліпшення житлових умов (а.с.93).

Згідно до договору купівлі продажу, посвідченого 19.11.2002 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфимовою Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 7659, ОСОБА_1 придбав за ціною 40749 грн. житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1 кв.м. та житловою 39,3 кв.м., що також підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 201076180 від 20.02.2020 року (а.с. 8). На час укладання договору купівлі-продажу вищезгаданого нерухомого майна, ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 2002 року майно набуте у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Тому до події застосовується та норма закону, яка діяла на момент виникнення такого права. На час придбання майна у 2002 році - воно є спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічною статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Суд критично відноситься до посилань позивача на частину першу статті 57 СК України, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, оскільки на момент придбання нерухомого майна ця норма не діяла.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Аналогічні за змістом положення містила ст. 22 КоБС України, чинна на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При цьому в ст. 23 КоБС України було закріплено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і відповідач не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (§§ 40, 41). У § 44 рішення зазначено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Суд зазначає, що позивач жодним чином не навів та не надав належні та допустимі доказі, для спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти позивачем, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову та визнання особистою власністю ОСОБА_1 житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. ст. 12, 13, 133, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Ренійським РВ УМВС України в Одеській області 13.02.1998 року, РНОКПП НОМЕР_4 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) про визнання особистою приватною власністю та виключення житлового будинку зі списку майна, яке підлягає розділу, як майно подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26 вересня 2023 року.

Суддя: О.О.Бурнусус