КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Шереметьєва Л.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Стрижеуса А.М.

секретар - Ольшевський П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року,

встановив:

рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 07 лютого 2017 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 490 009 грн. заборгованості, 1 078 412 грн. 78 коп. пені, 88 636 грн. 66 коп. трьох відсотків річних та 19 800 грн. 76 коп. інфляційних втрат, в рахунок погашення боргу звернуто стягнення на заставне майно.

У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив поновити строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання, посилаючись на те, що його було пропущено з поважних причин.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року заяву було задоволено.

Не погоджуючись з ухвалою, боржник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_3 просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 07 лютого 2017 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 490 009 грн. заборгованості, 1 078 412 грн. 78 коп. пені, 88 636 грн. 66 коп. трьох відсотків річних та 19 800 грн. 76 коп. інфляційних втрат, в рахунок погашення боргу звернуто стягнення на заставне майно. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 22 вересня 2017 року за заявою позивача було замінено спосіб та порядок виконання рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 07 лютого 2017 року щодо звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу та передано у власність позивача транспортні засоби: автомобіль марки «Porsche Carrera», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та автомобіль марки «Mercedes-Benz», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 . Судом було встановлено, що вказані автомобілі знаходяться в технічно несправному стані, що утруднює їх реалізацію з прилюдних торгів.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 30 вересня 2022 року, яка була залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року, видані на виконання рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 07 лютого 2017 року виконавчі листи було визнано такими, що не підлягають виконанню. При цьому судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що на виконання рішення суду було видано виконавчі листи, які не відповідають резолютивній частині рішення.

24 лютого 2023 року позивач звернувся до суду з заявою про видачу йому виконавчого листа на виконання рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 07 лютого 2017 року з урахуванням встановлених в ході розгляду заяви про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, обставин.

09 березня 2023 року Солом`янським районним судом м.Києва було видано виконавчий лист відповідно до резолютивної частини рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 07 лютого 2017 року. При цьому виконавчий лист містить строк пред`явлення його до виконання - три роки з моменту набрання рішенням законної сили 20 лютого 2017 року.

Враховуючи те, що після набрання рішенням законної сили позивачем було пред`явлено до виконання виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованості, який в подальшому було визнано таким, що не підлягає виконанню, і здійснювались виконавчі дії, а строк пред`явлення до виконання нового виконавчого листа сплив, а заборгованість у повному обсязі погашена не була, ОСОБА_1 просив суд поновити йому строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року заяву було задоволено.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання було пропущено з поважних причин. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що виданий на виконання рішення суду в частині звернення стягнення на заставне майно виконавчий лист з 2017 року позивачем до виконання не пред`являвся, а тому підстави для поновлення строку відсутні. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення судом були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV).

Відповідно до ст. 21 вказаного Закону в редакції, чинній на момент ухвалення рішення, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років, якщо інше не передбачено законом, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 07 лютого 2017 року набрало законної сили 20 лютого 2017 року.

Частиною першою статті 433 ЦПК України визначено, що у разі пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Підставою для поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 23 вересня 2020 року у справі №27/2-3538/10 поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документу до виконання пов'язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знайти про посягання на права. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк, це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк, виникла протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

В даному випадку матеріали справи однозначно свідчать про те, що позивач добросовісно вчиняв дії, спрямовані на виконання рішення суду, зокрема пред`явив до виконання виконавчий лист про стягнення з відповідача на його користь заборгованості. Видача судом виконавчих листів, які не відповідали резолютивній частині рішення суду, що в подальшому стало підставою для визнання їх такими, що не підлягають виконанню, не залежала від волі позивача, а тому підстави вважати, що строк для пред`явлення до виконання рішення суду було пропущено з його вини або внаслідок його бездіяльності відсутні.

Доводи скаржника ОСОБА_2 , наведені ним у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, про те, що ним погашена заборгованість перед позивачем та передано йому певне майно, не свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні заяви про поновлення строку. З`ясування розміру виконаних зобов`язань та залишку заборгованості перебуває в межах компетенції державного чи приватного виконавця в ході здійснення виконавчого провадження. Крім того, у випадку наявності між сторонами спору щодо розміру залишку заборгованості відповідача, яка встановлена рішенням, вказаний спір може бути вирішено судом в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення у справі «Горнсбі проти Греції», заява № 18357/91, від 19 березня 1997 року).

В даному випадку матеріали справи не містять доказів про те, що рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 07 лютого 2017 року було виконано ОСОБА_2 у повному обсязі, строк для пред`явлення до виконання нового виконавчого листа, виданого судом 09 березня 2023 року, позивачем пропущено з поважних причин, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 21 вересня 2023 року.

Головуючий

Судді