Справа № 128/2810/22
Провадження № 22-ц/801/967/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 рокуСправа № 128/2810/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, третя особа, яке не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Васильєвої Т. Ю. від 10 березня 2023 року,

встановив:

22 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом, за яким просила встановити факт прийняття ОСОБА_3 спадщини шляхом вступу в управління та володіння майном у виді житлового будинку, господарських приміщень та споруд, яке залишилось після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнавши за нею (позивачкою) право власності на частину спадкового майна, а саме вищевказаного будинковолодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловіка ОСОБА_3 .

На обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина у виді частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Інша частина будинку належить братові її чоловіка ОСОБА_2 . Забудовником будинковолодіння був ОСОБА_5 - батько ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в 1963 - 1965 роках. Дружиною ОСОБА_5 була ОСОБА_4 4 листопада 1975 року вона (позивачка) з ОСОБА_3 зареєстрували шлюб. ОСОБА_5 з дружиною ОСОБА_6 власними працею та коштами спорудили спочатку підмурок, але ОСОБА_5 в 1967 році помер і надалі цей житловий будинок з господарськими будівлями добудовували вони, в тому числі позивачка, всією родиною за свої кошти. Була заведена погосподарська книга на будинковолодіння, де всі вони записані як такі, що там проживають та зареєстровані. Фактично спільно вели господарство двору, але не здійснили його технічної інвентаризації та державної реєстрації, тому акт прийомки будинку і документи на нього відсутні.

Вказувала, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яку після його смерті фактично прийняла шляхом вступу в управління та володіння спадковим майонм ОСОБА_4 , яка в подальшому подарувала по частині будинку з господарськими будівлями своїм дітям: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Ще при житті ОСОБА_4 будинок було поділено в частках по 1/2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в зв`язку з чим були заведені дві домові книжки на дві частини будинку, яким було присвоєно окремі номери, а саме: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 .

Вважала, що ОСОБА_3 прийняв шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном спадщину після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у виді 1/2 частини житлового будинку «А» з господарськими будівлями, як такий, що на час їх смерті проживав та був зареєстрований разом з ними. ОСОБА_1 є спадкоємицею першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 . Інший спадкоємець першої черги за законом - їх син ОСОБА_7 подав у Вінницьку районну державну нотаріальну контору заяву про відмову від спадщини після смерті батька на її користь, інших спадкоємців першої черги немає.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 10 березня 2023 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з огляду на надані суду виписки з погосподарських книг, головою домогосподарства спершу було зазначено ОСОБА_5 , в подальшому ОСОБА_4 , де рік забудови зазначався 1960 - 1966 роки, потім (з виписок з 1977 року) домогосподарству було присвоєно два номери, головою за якими були чоловік позивачки ОСОБА_3 та третя особа в справі ОСОБА_2 , членом господарства якого ще за життя була зазначена їх матір ОСОБА_4 , рік забудови домогосподарства за окремими номерами зазначався «1/2 1976». Жодного доказу щодо проведення інвентаризації спірного будинковолодіння до 2012 року, крім копії технічного паспорту станом на 18 квітня 1988 року з вказівкою на власника ОСОБА_2 та рік забудови 1976, яке здійснювалося відповідними відділами бюро технічної інвентаризації, суду не надано. За таких обставин, враховуючи також надані суду копії договорів дарування житлового будинку, суд вважав недоведеною обставину належності спадкодавцю ОСОБА_8 , матері чоловіка позивача ОСОБА_3 , спірного будинковолодіння на час відкриття спадщини.

Крім того спірне майно згідно з наданими позивачкою записами з погосподарських книг було збудоване за життя обох батьків її чоловіка та саме батько чоловіка позивачки до 1966 року був головою домогосподарства, будь-яких доказів одноосібного прийняття спадщини після його смерті ОСОБА_4 , яку позивач зазначила одноосібним власником будинковолодіння після смерті чоловіка, враховуючи зазначення про спільне проживання з спадкодавцями також їхніх дітей, позивачкою не надано.

Щодо кола спадкоємців, які мають право на спадкове майно після смерті ОСОБА_8 , то суд першої інстанції виходив із того, що звернення будь-кого зі спадкоємців після смерті матері чоловіка позивача ОСОБА_4 до нотаріальної контори позивачко не доводилося, нею не заперечувалося, що дії з вступу в управління спадковим майном, а саме спірним будинковолодінням, вчинив також брат її чоловіка, а саме залучена до справи позивачкою третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , якого позивачка вважає співвласником спірного будинковолодіння в зв`язку з фактичним поділом спадкового майна братами (чоловіком позивачки ОСОБА_3 та третьою особою ОСОБА_2 ) після смерті матері. Тобто позивачкою не заперечується наявність двох спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , а тому ОСОБА_2 є належним відповідачем в частині визнання права власності на відповідну частку в спільному майні спадкодавця, однак не залучений позивачем до участі в справі в якості відповідача, натомість залучений в якості третьої особи. Залучений позивачкою до участі в справі відповідач, територіальна громада в особі Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, є неналежним відповідачем за заявленими вимогами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення суду і ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Звертала увагу нате, що суд першої інстанції належним чином не роз`яснив її права, зокрема щодо можливості зміни неналежного відповідача, розглянув справу у її відсутності, належним чином не повідомивши про час та місце її розгляду. Вважав, що суд зробив суперечливий висновок зазначивши, що за позовом має відповідати ОСОБА_2 , а з іншого боку прийшов до висновку про відсутність у нього правовстановлюючих документів на частину спірного будинку.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Частинами першою - четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Стрижавка Вінницького району Вінницької області померла ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 16).

Відповідно до копії свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР ОСОБА_5 , батько ОСОБА_3 та чоловік ОСОБА_8 , був забудовником земельної ділянки в с. Стрижавка, площею 0,15 га, з присадибного фонду колгоспу «Родина», строк початку та закінчення будівництва 1963 - 1965 роки.

За змістом записів погосподарського обліку будинковолодіння, двір не відносився до суспільної групи колгоспних дворів, а належав до суспільної групи робочих дворів, головою двору був ОСОБА_5 , членами двору в період з 1961 до 1966 року були також ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_9 (син), ОСОБА_9 (син), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_2 (син); в період з 1967 до 1969 року головою двору вказано ОСОБА_5 , про якого міститься запис «помер», членами двору - ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_2 (син), в період з 1971 до 1973 року головою двору вказано ОСОБА_6 , членами двору - ОСОБА_3 (син), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_9 (син), ОСОБА_10 (невістка), ОСОБА_11 (онук), в період з 1974 до 1976 року головою двору вказано ОСОБА_6 , членами двору - ОСОБА_3 (син), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_10 (невістка), ОСОБА_11 (внук), в період з 1977 до 1979 року головою двору вказано ОСОБА_6 , членами двору - ОСОБА_3 (син), ОСОБА_1 (невістка), ОСОБА_7 (син), та ОСОБА_12 (квартирант), щодо ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 міститься запис про вибуття в інше господарство, згідно з особовим рахунком № НОМЕР_2 . За цим же особовим рахунком в період з 1980 до 1982 року ОСОБА_6 вказана головою двору, членами двору - три квартиранти.

Згідно з особовим рахунком № НОМЕР_3 за 1977 - 1979 роки та 1980 - 1982 роки головою двору вказано ОСОБА_3 , членами двору - ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_7 (син).

За особовим рахунком № НОМЕР_4 за 1983 - 1984 роки головою двору вказано ОСОБА_2 , членами двору - ОСОБА_13 (дружина), ОСОБА_14 (син), ОСОБА_6 (мати).

Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_5 за 1982 - 1984 роки головою двору вказано ОСОБА_3 , членами двору - ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_7 (син).

Згідно з договором дарування від 20 серпня 1975 року, посвідченим головою виконкому сільської ради та секретарем виконкому сільської ради Іванова В. В. подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар частину жилого будинку, що знаходиться в с. Стрижавка. Будинок належить дарувальнику ОСОБА_2 на підставі запису в погосподарській книзі по Стрижавській сільській раді.

Відповідно договору дарування від 20 серпня 1975 року, посвідченого головою виконкому сільської ради та секретарем виконкому сільської ради, ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар частину жилого будинку, що знаходиться в с. Стрижавка. Будинок належить дарувальнику ОСОБА_8 на підставі запису в погосподарській книзі по Стрижавській сільській раді.

У технічному паспорті на житловий будинок по АДРЕСА_1 , складеному станом на 18 квітня 1988 року, власником цілого будинку вказано ОСОБА_2

ОСОБА_1 12 липня 2022 року звернулась до Вінницької районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_7 22 серпня 2022 року подав заяву про відмову від спадщини.

Частиною першою статті 5 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) установлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

ЦК України набрав чинності 01 січня 2004 року, відповідно до спадщини, яка відкрилася, відповідно, 09 серпня 1995 року та 10 квітня 2003 року, застосовуються правила Розділу VІІ Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК Української РСР).

Згідно з частинами першою, другою статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (частина перша статті 529 ЦК Української РСР).

Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Частинами першою, другою статті 549 ЦК Української РСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Верховний Суд дотримується усталеної правової позиції про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (постанови у справах № 697/2052/17-ц від 04 грудня 2019 року, № 759/19779/18 від 10 листопада 2021 року та ін.).

Обов`язок доводити обставини, на які позивач посилається як на підставу позову, зокрема й щодо особи, яка порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача, тобто повинна відповідати за позовом, покладається на позивача (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України).

За загальним правилом доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

За змістом цих норм саме на позивача, який пред`явив позов про визнання права власності на спадкове майно до органу місцевого самоврядування покладається обов`язок доведення відсутності інших спадкоємців, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства означає, що право визначення предмету (матеріально-правової вимоги, способу, який позивач бажає захистити свої порушене, невизнане або оспорюване право) та підстав позову (обставин, якими позивач обґрунтовує ці вимоги) належить виключно позивачеві.

Як на підставу позову про визнання права власності на частину садиби (як зазначено у позовній заяві «будинковолодіння»), розташованої по АДРЕСА_1 , позивачка посилається, зокрема на те, що її чоловік ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняв спадщину у виді цієї садиби після смерті матері ОСОБА_15 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (сформулювавши цю обставину, як окрему вимогу про встановлення факту прийняття спадщини).

Отже установивши, що після смерті ОСОБА_8 , ніхто зі спадкоємців до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, натомість зі змісту позовної заяви видно, що іншим спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину є ОСОБА_2 (як зазначено позивачкою «будинок ще при житті спадкодавниці ОСОБА_8 був поділений по між їх дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_2 »), суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку, що територіальна громада в особі Стрижваської селищної ради Вінницького району Вінницької області є неналежним відповідачем у справі за вимогою про встановлення факту прийняття ОСОБА_3 спадщини шляхом вступу в управління та володіння майном у виді житлового будинку, господарських приміщень та споруд, яке залишилось після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Натомість обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, тобто факти, які підлягають установленню судом у справах позовного провадження - це підстави позову.

Отже у справах позовного провадження, на відміну від справ окремого провадження, вимога про встановлення факту не може виступати у якості предмета позову (бути самостійною позовною вимогою), оскільки внаслідок задоволення такої вимоги обсяг прав і обов`язків сторін не змінюється, натомість є підставою позову - обставиною, яка підлягає доказуванню для обґрунтування відповідної матеріально-правової вимоги, зокрема про визнання права власності як уданому випадку.

Разом з тим погодитись із висновком суду першої інстанції в частині відмови у позові про визнання за позивачкою права власності на частину садиби (будинковолодіння) по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловіка ОСОБА_3 не можна з таких підстав.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19.

Як убачається зі змісту позовних вимог предметом позову є визнання за позивачкою права власності на частину садиби (будинковолодіння) по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловіка ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції правильно виснував, що нормативні акти, чинні на час завершення будівництва спірного будинковолодіння, передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Підтвердженням належності житлового будинку певній особі є, в тому числі запис в погосподарських книгах, ведення яких передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим.

Відповідно до положень статтей 100, 101 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава десята цього Кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією.

Згідно з частиною першою статті Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Тобто одним із документів, що підтверджує набуття права власності на житловий будинок, що був закінчений будівництвом до 05 серпня 1992 року, є виписка з погосподарської книги.

Як видно із матеріалів справи після укладення 20 серпня 1975 року договорів дарування, за якими ОСОБА_8 подарувала по частині будинку ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , на будинковолодіння по АДРЕСА_1 було заведено два окремих особових рахунки (погосподарські книги) на ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Тобто право власності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на частину спірного будинковолодіння підтверджувалося даними погосподарського обліку, а підстави його набуття не мають правового значення для вирішення цієї справи, тому що не є предметом спору у цій справі.

Відповідно інша частина садиби, що належить ОСОБА_2 з часу присвоєння окремого особового рахунку та заведення погосподарської книги стала окремим об`єктом нерухомості, а тому він не може відповідати за позовом в частині вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину садиби (будинковолодіння) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошена померлою (частини перша, друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 381 ЦК України земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями є садибою.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1223 ЦК України установлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

За змістом частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Як роз`яснено у пункті 23 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За змістом цих норм матеріального права у справах про спадкування, зокрема про визнання права власності на спадкове майно, відповідачами мають бути спадкоємці за заповітом чи за законом, а у разі їх відсутності чи неприйняття ними спадщини, усунення їх від права на спадкування - відповідна територіальна громада за місцем відкриття спадщини.

Отже для правильного вирішення справи у зазначеній частині позовних вимог суд повинен був установити наявність правовстановлюючого документу про право власності на частину спірного майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 та коло його спадкоємців, які прийняли спадщину.

Як зазначалось вище право власності ОСОБА_3 на частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 підтверджується даними погосоподарського обліку. ОСОБА_1 12 липня 2022 року звернулась до Вінницької районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інший спадкоємець першої черги за законом ОСОБА_7 22 серпня 2022 року подав заяву про відмову від спадщини.

Отже висновок суду першої інстанції про те, що в частині вимог про визнання права власності за ОСОБА_1 на частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 належним відповідачем має бути ОСОБА_2 є помилковим.

Оскільки право власності ОСОБА_3 на частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 підтверджується даними погосоподарського обліку, ОСОБА_1 у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини, а інший спадкоємець за законом ОСОБА_7 від прийняття спадщини відмовився, то рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 березня 2023 року в частині вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину садиби (будинковолодіння) по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 скасувати.

Позов ОСОБА_1 у цій частині задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину садиби (будинковолодіння) по АДРЕСА_1 , до складу якої входять: будинок «А», 1976 року побудови; а, а1, а2, а3 - сіни; іМ/а - мансарда, ґанок, балкон; Б - сарай, б - навіс, В - сарай, П/В - погріб, Г - вбиральня, Д - навіс, Ж/Е - гаражі, П - підвал, всього загальною площею по будинку 149, 4 кв. м, житловою площею 80, 9 кв. м, підсобною - 68,5 кв. м., в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 25 вересня 2023 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета