Провадження № 2/760/9840/23
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.09.2023 м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л.,

секретаря судового засідання - Гуцало М.В.,

представника позивача - Панченко О.О. (ордер від 05.08.2021),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса представника: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса представника відповідача: АДРЕСА_3 , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

28.09.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 28.09.2021, за підписом представника позивача - адвоката Панченка О.О. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить:

- в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача грошову компенсацію за 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та за 1/2 частину авто марки «Toyota Camry», 2007 р.в. (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ), ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , що складає 2 759 798,08 грн, замість його частини у праві спільної сумісної власності;

- право власності на квартиру (загальною площею 105,10 кв.м.) за договором купівлі-продажу від 19.06.2013 за адресою: АДРЕСА_4 та автомобіль марки «Toyota Camry», 2007 р.в. (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ) визнати за відповідачем.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 01.10.2021.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Відповідь на такий запит надійшла 05.10.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08.10.2021 вказану позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання було призначено на 15.03.2022.

У зв`язку з початком збройної агресії рф 15.03.2022 судове засідання не відбулось та було перенесено на 20.10.2022.

Враховуючи клопотання відповідача, 20.10.2022 підготовче засідання було перенесено на 16.03.2023.

З огляду на неявку відповідача у судове засідання та її повідомлення у телефонному режимі про те, що вона не змогла своєчасно прибути до суду у зв`язку з оголошеною повітряною тривогою, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16.03.2023 підготовче засідання у справі було відкладено на 01.06.2023.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01.06.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті на 07.09.2023.

В судове засідання 07.09.2023 з`явився тільки представник позивача.

Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

07.09.2023 на електронну адресу суду надійшло клопотання від представника відповідача - адвоката Рудич І.Р. (діє на підставі ордеру від 31.08.2023) про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Представник позивача щодо такого клопотання заперечував.

Суд враховує, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 07.07.2022 № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить із того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Також, враховується, що за змістом викладеного у постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 (провадження: 61-22682св19), неявка до суду представника у зв`язку з наданням переваги участі у розгляді іншої справи, не свідчить про поважність причин неявки такого представника, зокрема, оскільки заявник реалізував своє право на викладення своїх аргументів в письмовій заяві до суду.

Враховуючи наведене та процесуальну поведінку сторони відповідача, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому відповідне клопотання відхиляє.

Обґрунтування позову

В позові вказується, що 03.06.2000 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дівоче прізвище - ОСОБА_4 , після заміжжя - ОСОБА_5 ) було укладено шлюб.

Зазначається, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21.07.2021 у справі № 760/3639/21 шлюб між сторонами розірвано.

Зауважується, що у період перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти,було придбано та зареєстровано на позивача ( ОСОБА_1 ) квартиру загальною площею 105,10 кв.м. вартістю (на момент укладення договору), вартістю 840 000,00 грн (еквівалентно 105 131,41 доларів США за курсом НБУ на момент укладення договору) за договором купівлі-продажу від 19.06.2013, за адресою: АДРЕСА_4 .

При цьому, як вказує позивач у п.п. 4.1.4 та 4.2.4 вказаного договору купівлі-продажу квартири від 19.06.2013, зазначено, що продавець та покупець ознайомлені з вимогами ст. 74 СК України, що підтверджується заявою ОСОБА_2 .

Тобто, як вважає позивач, відповідач ( ОСОБА_2 ) дала згоду на придбання даного житла за спільні кошти та усвідомлювала на момент придбання квартири, що остання буде об`єктом спільної сумісної власності.

Також, позивач зазначає, що 14.07.2015, за час шлюбу до моменту припинення ведення спільного господарства за спільні кошти сторонами було придбано автомобіль «Toyota Camry», 2007 року випуску (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ), ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

Позивач стверджує, що після фактичного припинення шлюбних відносин, він з`їхав з спільної квартири та почав проживати окремо, не має доступу до вказаних квартири, автомобіля та можливості користуватися ним, оскільки спірним автомобілем з часу його придбання користується відповідачка.

Позивач, наголошує на тому, що він неодноразово пропонував продати спільне майно та розділити виручені з продажу кошти між сторонами, однак сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна.

Позивач, зауважує, що для визначення вартості об`єкта нерухомості Єдиною базою даних звітів про оцінку (https://evaluation.spfu.gov.ua) було зроблено офіційний запит Фонду державного майна та отримано довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 20.07.2021 за № 201-0 згідно якої оціночна вартість об`єкта оцінки становить 5 284 610,00 грн.

Крім того, позивач, посилається на те, що згідно з даними сайту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України ринкова вартість автомобіля марки «Toyota Camry», 2007 року випуску (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ), ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , яка складає 234 986, 16 грн.

Водночас, позивач звертає увагу на те, що спірними квартирою та авто наразі користується лише відповідач, спільне користування даним майном наразі неможливе.

Щодо правової позиції відповідача

31.08.2023 до суду надійшли письмові пояснення за підписом представника відповідача, в яких зазначається, що з відповідач визнає позовні вимоги лише в частині виділення частки кожному з подружжя 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_4 ; просить відмовити в частині визнання права власності на автомобіль марки Toyota Camry, 2007 року випуску (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ) з сплатою грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля, вказуючи, що ним фактично користується позивач (а.с. 118-120).

У поясненнях вказується, що позивач ОСОБА_1 , у 2018 році, після фактичного припинення шлюбних відносин, добровільно з`їхав зі спільної квартири, за адресою АДРЕСА_5 , залишивши право користування відповідачу і їхньому спільному сину, ОСОБА_6 , та відповідно забрав спільний автомобіль марки «Toyota Camry», 2007 року випуску ДНЗ НОМЕР_5 , у своє користування.

Зауважується, що перешкод щодо користування спірною квартирою позивач не має, а автомобіль марки «Toyota Camry», 2007 року випуску, ДНЗ НОМЕР_5 , по теперішній час знаходиться в його користуванні, при цьому в позовній заяві позивач не надав доказів щодо знаходження спірного автомобіля у відповідача.

Відповідач наголошує, що спірна квартира на даний час є єдиним житлом ОСОБА_2 та її сина, кошти, які вимагає позивач, у відповідача немає, та є для неї непосильною сумою.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

03.06.2000 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 (до заміжжя - ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено шлюб (копія свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 від 03.06.2000, а.с. 28).

Як стверджує позивач та підтверджує відповідач, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21.07.2021 у справі № 760/3639/21 шлюб між сторонами розірвано.

В матеріалах справи наявна копія нотаріально завіреного договору купівлі-продажу квартири від 19.06.2013 (а.с. 10-16) за змістом якого ОСОБА_1 , РНОКПП, НОМЕР_1 , придбав квартиру під номером АДРЕСА_6 , яка складається з 3-х житлових кімнат, житловою площею 58,20 кв.м, загальною площею 105,10 кв.м.

В пункті 4.2.4 такого договору зазначається: «Цей договір укладається за письмовою згодою дружини покупця - ОСОБА_2 , яка викладена у вигляді заяви, справжність підпису на якій, засвідчено 19.06.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В., зареєстрованою в реєстрі за № 1749» (а.с. 12).

Також, до матеріалів справи долучено інформаційну довідку № 5108834 від 19.06.2013 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 0 - житлової квартири за адресою: АДРЕСА_4 , за змістом якої вона належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2013 (а.с. 16-17).

На а.с. 18-19 міститься копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 14.07.2015 на автомобіль марки «Toyota Camry», ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , з якого вбачається, що власником транспортного засобу є ОСОБА_1 .

З наданої позивачем довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 20.07.2021 за № 201-0 вбачається, що оціночна вартість об`єкта оцінки - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 105,10 кв.м, житловою площею 58,20 кв.м, становить 5 284 610,00 грн.(а.с. 29 - 31).

Крім того, позивачем до матеріалів справи долучено роздруківку з сайту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України щодо розрахунку вартості транспортного засобу: автомобіля марки «Toyota Camry», 2007 року випуску, за змістом якої, його вартість складає 234 986,16 грн.(а.с. 32).

Під час надання усних пояснень під час розгляду справи по суті представник позивача пояснив, що ключі від автомобіля знаходяться у відповідача, факт користування автомобілем позивачем представник заперечував. Чітко для кого саме з подружжя набувався автомобіль представник позивача не вказав.

Представник позивача зазначив, що саме відповідач постійно проживає у спірній квартирі.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст..ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

За змістом ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20 (провадження № 61-6735св22), вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

У справі, що є предметом розгляду сторони факт набуття спірного майна у шлюбі та за спільні кошти не заперечують, відповідач презумпцію спільності права власності подружжя на таке майно не спростовує.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просить в порядку поділу майна подружжя визнати за відповідачкою право власності на квартиру та автомобіль (які зі слів позивача знаходяться у фактичному користуванні відповідача) із стягненням на його користь 1/2 частини їх вартості.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу (ч. 3 ст. 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (абз. 1 ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).

Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача у цій справі) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача у цій справі) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Відповідний висновок висловлений Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04.11.2020 у справі № 662/1069/17 (провадження № 61-22889св19), від 18.10.2022 у справі № 369/13810/20 (провадження № 61-6591св22).

Як вказував Касаційний цивільний суду у складі Верховного Суду у постанові від 09.08.2023 у справі № 175/1025/20 (провадження № 61-814св23), залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч ч.ч. 1, 7 ст. 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації. Якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів. До близьких за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 438/1311/18, провадження № 61-6651св23; пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21).

При розгляді справи, встановлено, що наразі спірна квартира перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_2 , що нею не заперечується.

Факт користування спірним автомобілем заперечується як позивачем, так і відповідачем. Позивач стверджує, що ключі від такого авто знаходяться у відповідача. Відповідач даного твердження не спростовував. Разом з тим, жодна із сторін спору факт перебування авто в користуванні іншої сторони спору будь-якими доказами не підтвердила.

За змістом ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі, яка переглядається, встановлено, що спірні квартира та транспортний засіб набутті подружжям у власність під час шлюбу. Згода сторін щодо долі цих неподільних речей відсутня.

При таких обставинах, за відсутності згоди подружжя щодо долі цих неподільних речей, суд з метою збалансування інтересів двох співвласників вважає доцільним поділити таке майно в натурі, виділивши у власність позивача спірні об`єкти та вирішивши питання щодо виплати компенсації половини їх вартості другому співвласнику - позивачу.

Доказів на спростування указаного позивачем розміру дійсної вартості спірних квартири та транспортного засобу відповідачем не надано, будь-яких заперечень щодо їх вартості не наведено, клопотання про призначення експертизи стосовно визначення їх дійсної вартості стороною відповідача також не заявлено.

Зазначаючи про надмірний фінансовий тягар, пов`язаний із необхідністю сплати позивачу грошової компенсації за припинення його права власності на спірне майно, відповідач не обґрунтовує, яким чином слід поділити неподільне майно (квартиру та автомобіль) та не пропонує залишити це майно у особистій власності позивача.

Враховуючи наведене, при визначені розміру компенсації суд виходить з вартості спірного майна, вказаної позивачем (квартира - 5 284 610,00 грн, а.с. 30; автомобіль - 234 986,16 грн, а.с. 32), на підтвердження якої надано відповідні докази, на спростування яких відповідачем, як зазначалось, не надано жодних ні заперечень, ні доказів.

Суд зауважує, що визнання особистої приватної власності одного з подружжя на майно, яке є об`єктом поділу майна подружжя, без сплати компенсації частки цього майна, є неприпустимим. Зазначене є незаконним втручанням у право одного з подружжя на мирне володіння майном (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.10.2022 у справі № 369/13810/20, провадження № 61-6591св22).

Таким чином, з огляду на зазначене та положення ст. 71 СК України, ст. 372 ЦК України, в порядку поділу майна подружжя суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на спірне майно, зобов`язавши її сплатити грошову компенсацію за припинення права власності ОСОБА_1 на це майно, а саме: 2 642 305,00 грн - грошової компенсації за 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ; 117 493,08 грн грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля марки «Toyota Camry», 2007 р.в., свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Щодо судового збору

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Приписами ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Отже в порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 6 810,00 грн судового збору, сплаченого позивачем за подання позову (а.с. 9).

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити.

Виділити у власність та визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 105,1 кв.м. розташованою за адресою: АДРЕСА_4 .

Виділити у власність та визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) право власності на автомобіль марки «Toyota Camry», 2007 р.в., свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса представника: АДРЕСА_2 ):

-2 642 305,00 грн (два мільйони шістсот сорок дві тисячі триста п`ять гривень) - грошової компенсації за 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

-117 493,08 грн (сто сімнадцять тисяч чотириста дев`яносто три гривні вісім копійок) грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля марки «Toyota Camry», 2007 р.в., свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ;

-6 810,00 грн (шість тисяч вісімсот десять гривень) судового збору.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич