Справа № 174/526/23
п/с № 2/174/178/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді - Ілюшик І.А.,

за участю: секретаря - Шарапової О.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Вільногірськ, Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

13.06.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 15.10.2022 року працювала в комунальній установі «Центр надання соціальних послуг» Вільногірської міської ради Дніпропетровської області (далі - КУ ЦНСП ВМР) на посаді фахівця із соціальної роботи. Наприкінці жовтня 2022 року керівником зазначеної установи було призначено ОСОБА_3. І з цього часу вона стала до неї упереджено ставитися, казала, що вони не спрацюються і пропонувала звільнитися за власним бажанням. В листопаді 2022 року їй було потрібно піти у відпустку у зв`язку із навчанням в університеті - на період екзаменаційної сесії. Але, директорка ОСОБА_3 відмовила їй в цьому та знов пропонувала звільнитися. Вона була змушена звернутися на прийом до міського голови. І тільки після його втручання їй було надану відпустку.

В березні 2023 року їй за станом здоров`я було необхідно пройти медичне обстеження МСЕК в місті Дніпро. Вона звернулася із заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати. Але директорка знов їй відмовила. Вона знову звернулася на прийом до міського голови і після цього їй була надана відпустка.

Після виходу з відпустки директорка ОСОБА_3 змусила її написати заяву про звільнення 09.03.2023 року. В заяві вона зазначила, що просить звільнити її з 15.03.2023 року. Тобто на неї було вчинено тиск та заява про звільнення написана під стороннім впливом - за відсутності волевиявлення працівника. 14.03.2023 року вона надала заяву на ім`я директора КУ ЦНСП та просила відкликати її заяву про звільнення, вважати її недійсною, тому що вона бажає працювати далі.

Незважаючи на це, 14.03.2023 року її ознайомили з наказом про звільнення від 10.03.2023 року, № 01-08/10-23, але копію наказу на руки їй не дали. 15.03.023 року вона працювала, а коли 16.03.2023 року вона прийшла, щоб працювати далі, її до роботи не допустили, посилаючись на те, що її звільнено. 23.03.2023 року вона звернулася до ОСОБА_3 із запитанням, як розглянута її заява від 14.03.2023 року. Але вона сказала їй, що зареєструвала її тільки 23.03.2023 року і надала їй відповідь, що вона вже не перебуває у трудових відносинах з установою.

Вважає такі дії керівника протиправними та просить поновити її на роботі на посаді фахівця із соціальної роботи відділення соціальної роботи КП ЦНСП ВМР. Стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.03.2023 року по день подачі до суду позовної заяви - 27551 грн., а з дня подачі заяви до суду по день винесення рішення судом, з розрахунку 313,08 грн. за кожен календарний день вимушеного прогулу. Стягнути на її користь заподіяну незаконним звільненням моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Ухвалою від 16.06.2023 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов з доказами його обґрунтування.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказувала, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Так, 09.03.2023 року позивач, яка працювала фахівцем із соціальній роботи КУ ЦНСП ВМР, звернулася з письмовою заявою на ім`я директора в якій просила звільнити її з посади за згодою сторін 15.03.2023 року. Наказом КУ ЦНСП ВМР від 10.03.2023 року було звільнено позивача 15.03.2023 року за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. 15.03.2023 року позивач ознайомилася з зазначеним наказом, що підтверджується її підписом на вказаному наказі. 15.03.2023 року позивач була звільнена з роботи в КУ ЦНСП ВМР та отримала копію наказу від 10.03.2023 року № 01-08/10-23 «Про звільнення ОСОБА_1 » та свою трудову книжку. Зазначене підтверджується розпискою та підписом позивача на вищезазначеному наказі.

Також 15.03.2023 року позивач отримала письмове повідомлення від 15.03.2023 року за № 0/6П0-23 про суму нарахованої та виплаченої позивачу при звільненні суми, що підтверджується розпискою позивача на вказаному повідомленні. 16.03.2023 року, позивач до КУ ЦНСП ВМР не приходила, що можуть підтвердити свідки, а тому є неправдивими послання в позові позивача на те, що вона начебто 16.03.2023 року прийшла на роботу працювати, а її не допустили до роботи. 23.03.2023 року після 16.00 год. позивач з`явилася до директора КУ ЦНСП ВМР та подала заяву датовану позивачем 14.03.2023 року в якій просила вважати її заяву від 09.03.2023 року про звільнення - недійсною та що вона бажає працювати у центрі. В той же день 23.03.2023 року її заява була зареєстрована. (а.с. 35, 36).

Представник позивача подав клопотання про допит свідка ОСОБА_5 (а.с. 48) та просив допитати в якості свідка позивача, на що ОСОБА_1 надала свою згоду.

Представник відповідача подала клопотання про допит свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 33).

Вказані клопотання задоволені судом.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Позивач пояснила, що керівник до неї упереджено ставилась, казала, що їй потрібно звільнитися за власним бажання. Потім вона змусила позивача написати заяву про звільнення за згодою сторін. Упереджене ставлення до неї з боку керівника ОСОБА_3 підтверджується зверненнями позивача до міського голови.

14.03.2023 року позивач стверджує, що подала заяву, що бажає працювати далі, але її все одно звільнили. На її звернення відповіли, що її заяву зареєстрували лише 23.03.2023 року і залишили без розгляду, оскільки позивач вже не перебуває у трудових відносинах з КУ ЦНСП ВМР. Позивач вважає, що її не мали права звільняти і її звільнили незаконно. Пояснила, що копію наказу про звільнення отримала не 15.03.2023 року, а після того, як звернулась за консультацією до юриста.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, пояснив, що заяву про звільнення було подано не з ініціативи позивача, це не було її волевиявлення. Потім вона вирішила продовжити працювати, але роботодавець їй відмовив.

Представник відповідача директорка ОСОБА_3. просила в задоволенні позову відмовити з урахуванням заперечень, які викладені у відзиві на позов. Заперечувала, що вона, як керівник чинила тиск на ОСОБА_1 . Позивач дійсно зверталась на гарячу лінію і вона, як керівник, надавала відповіді. Стверджує, що заяви ОСОБА_1 про відкликання заяви на звільнення до 15.03.2023 року не було подано. З наказом позивач ознайомилась під підпис, отримала його копію 15.03.2023 року, їй була видана трудова книжка і проведено повний розрахунок. 16.03.2023 року на роботі її ніхто не бачив. Але 23.03.2023 року ОСОБА_1 повернулась з заявою датованою 14.03.2023 року, тому зареєстрували її саме 23.03.2023 року. ОСОБА_3 наголошувала на тому, що звільнення позивача відбулося за згодою сторін, а не за власним бажанням. Крім того, позивачем порушено строк звернення з позовом до суду, оскільки копію наказу про звільнення вона отримала саме 15.03.2023 року.

Допитана в судовому засіданні за клопотанням її представника та за її згодою позивач ОСОБА_1 пояснила, що працювала фахівцем із соціальній роботи КУ ЦНСП ВМР. Проблеми почалися коли ОСОБА_3 стала в.о. директора і з першого дня своєї роботи вона примушувала позивача написати заяву про звільнення, казала, що вони не зможуть працювати разом. В листопаді 2022 року їй було потрібно піти у відпустку у зв`язку із навчанням в університеті - на період екзаменаційної сесії. Але, директорка відмовила їй в цьому та знов пропонувала звільнитися. Вона була змушена звернутися на прийом до міського голови. І тільки після його втручання їй було надану відпустку. В березні 2023 року їй було необхідно пройти медичне обстеження МСЕК в місті Дніпро. Вона звернулася із заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати. Але директорка знов їй відмовила. Вона знову звернулася на прийом до міського голови і після цього їй була надана відпустка.

Заява про звільнення була написана під тиском. Тому 14.03.2023 року вона написала заяву про відкликання своєї заяви, оскільки вона хотіла залишитися працювати. Попри це 15.03.2023 року її звільнили і надали трудову. 16.03.2023 року вона прийшла на роботу о 7:50, але нікого не було, замки змінили, а у неї не було ключів. Коли ОСОБА_3 прийшла на роботу, то повідомила позивачу, що вона (позивач) звільнена.

Щодо написання заяви про відкликання заяви пояснила, що порадилася зі своїми родичами і вирішила, що не може залишитись без роботи. 14.03.2023 року вона принесла заяву про відкликання заяви, але директорка ОСОБА_3 її не прийняла, сказала, що не може її зареєструвати. 23.03.2023 року вона знову принесла цю заяву і тоді вже ОСОБА_3 її зареєструвала і надала письмову відповідь, що її вже звільнено.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що станом на 27.10.2022 року вона працювала у КУ ЦНСП ВМР на посаді бухгалтера і до неї підійшла ОСОБА_1 і сказала, що звільняється, оскільки ОСОБА_3 не надає відпустку на захист диплому. Тоді свідок зайшла до ОСОБА_3 і сказала, що вона не має права не надавати відпустку ОСОБА_1 і та сказала, що надасть. Свідок уточнила, що працювала у КУ ЦНСП ВМР до листопада 2022 року.

13.03.2023 року свідок зустріла ОСОБА_1 .. На той час ОСОБА_5 вже не працювала у КУ ЦНСП ВМР, однак поспілкувалась з позивачем. Того дня ОСОБА_1 розповіла ОСОБА_5 , що звільняється і свідок порадила їй написати заяву про відкликання заяви про звільнення. 14.03.2023 року позивач їй дзвонила, що написала заяву, занесла її ОСОБА_3 , але вона цю заяву не зареєструвала посилаючись на те, що немає книги реєстрації.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що працює з 01.12.2022 року і на теперішній час у КУ ЦНСП ВМР. ОСОБА_1 вперше на роботі вона побачила у середині лютого 2023 року. За роботу позивач бралася впевнено та відповідально, але до кінця не доводила, в будь-який момент могла піти і не з`являтись на роботі, а потім з`ясовувалось, що вона пішла до лікарні. ОСОБА_1 постійно писала якісь заяви, але їх зміст свідку не відомий. Керівник не змушувала позивача звільнитися, свідок цього не бачила. 16.03.2023 року ОСОБА_1 цілий день на роботі не було.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що працює у КУ ЦНСП ВМР. Під час роботи там же ОСОБА_1 ніякого цькування з боку керівництва щодо позивача не було. 15.03.2023 року ОСОБА_1 зібрала свої речі і приблизно через два тижні вона прийшла і вимагала довідку, яку отримала. 16.03.2023 року її на роботі не було. Позивач хотіла звільнитися і знайти іншу роботу, це було її рішення звільнитися.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що працює у КУ ЦНСП ВМР. Працювати з ОСОБА_1 було складно, оскільки складно було спланувати спільну роботу, адже вона ніколи не казала свідку коли вона буде відсутня. Жодну доручену їй справу вона не довела до кінця, на критику реагувала агресивно, субординації не дотримувалась. Вона написала заяву про звільнення за згодою сторін, яку свідок бачила. З яких причин ОСОБА_1 вирішила звільнитися свідку не відомо. 16.03.2023 року ОСОБА_1 на роботі не було, вона прийшла через декілька днів.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, допитавши свідків та позивача, як свідка за її згодою, дослідивши надані суду докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 до 15.03.2023 року перебувала у трудових відносинах з КУ ЦНСП ВМР на посаді фахівця із соціальної роботи, що підтверджено копією її трудової книжки, заявою про прийняття на роботу на відповідним наказом (а.с. 6, 56, 57).

Відповідно до копії заяви від 09.03.2023 року, яку ОСОБА_1 подала на ім`я директорки КУ ЦНСП ВМР ОСОБА_3 , позивач просила звільнити її з посади фахівця з соціальної роботи за згодою сторін 15.03.2023 року (а.с. 37).

Відповідно до копії наказу від 10.03.2023 року № 01-08/10-23 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнена 15.03.2023 року з займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін (а.с. 19).

В матеріалах справи міститься заява від 14.03.2023 року за підписом ОСОБА_1 на ім`я директорки КУ ЦНСП ОСОБА_3, яка зареєстрована 23.03.2023 року, в якій позивач просила її заяву від 09.03.2023 р. щодо звільнення вважати недійсною (а.с. 7, 40).

Листом від 31.03.2023 року за вих. № 01-16/86-23 на заяву ОСОБА_1 за підписом ОСОБА_3 надана відповідь, що на дату звернення установа не перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_1 , заява залишена без розгляду (а.с. 41).

07.03.2023 року позивач зверталась до міського голови з приводу ненадання їй відпустки без збереження заробітної плати для проходження МСЕК. На ці звернення позивача були надані відповіді (а.с. 8-10).

05.04.2023 року позивач зверталась до міського голови з приводу на її думку незаконного звільнення і подання нею заяви, що вона відкликає заяву. На це звернення позивача була надана відповідь листом за підписом секретаря міської ради від 13.04.2023 року за вих. № 253/2023 (а.с. 11, 12).

09.05.2023 року ОСОБА_1 звернулась до директорки КУ ЦНСП ВМР з заявою про видачу дубліката наказу про її звільнення (а.с. 15).

Листом від 22.05.2023 року за вих. № 01-16/135-23 на ім`я міського голови надано дублікат копії наказу про звільнення ОСОБА_1 15.03.2023 року (а.с. 18).

Позивач також зверталась до міського голови з заявою про надання довідки про середньоденну та середньомісячну заробітну плату за останні два місяці роботи (а.с. 16).

В матеріалах справи містяться відомості про середньоденну та середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 за період лютий-березень 2023 року (а.с. 20-23, 39).

За період з 25 жовтня до 02 листопада 2022 року стосовно надання додаткової оплачуваної відпустки у зв`язку з навчанням на телефонну лінію міського голови не надходило. Вказана інформація надана листом за підписом міського голови від 04.09.2023 року за вих. № 02-11-2440/0/2-23 на запит директорки КУ ЦНСП ВМР від 01.09.2023 року за вих. № 01-16/237-23 (а.с. 58, 59).

Згідно наказу про надання додаткової оплачуваної відпустки ОСОБА_1 від 02.11.2023 року № 01-10/12-22 їй надана відпустка за період з 07.11.2023 року по 31.01.2023 року. Що відповідає письмовому виклику навчального закладу (а.с. 60, 61).

ОСОБА_1 було написано заяву про відпустку без збереження заробітної плати на 08.03.2023 року про що було видано наказ від 07.03.2023 року за № 01-10/05-23 (а.с. 64, 65).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями трудового законодавства.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Слід зазначити, що приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін. Отже, анулювання домовленості про звільнення за згодою сторін може мати місце лише при взаємній згоді на це роботодавця і працівника.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26.10.2016 року у справі № 6-1269цс16 та в постановах Верховного Суду: від 01.10.2018 року у справі № 306/1425/17 (провадження № 61-31292св18), від 27.05.2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19), від 31.08.2020 року у справі ЄУН 359/5905/18, від 16.02.2023 року у справі № 591/4938/18 (провадження № 61-5894св20), які є обов'язковими для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 звертаючись з позовом до суду вказувала в якості підстав позову те, що на неї було вчинено тиск та заява про звільнення за угодою сторін написана під стороннім впливом - за відсутності волевиявлення працівника, а також те, що 14.03.2023 року вона надала заяву на ім`я директора КУ ЦНСП ВМР та просила відкликати її заяву про звільнення, вважати її недійсною, тому, що вона бажає працювати далі.

Судом установлено, що 09.03.2023 року позивач подала заяву про звільнення за угодою сторін 15.03.2023 року. Відповідач надав свою згоду на таке звільнення шляхом видачі відповідного наказу. Отже, сторонами була досягнута домовленість на припинення договору за угодою сторін з 15.03.2023 року.

В процесі судового розгляду не знайшло свого підтвердження те, що заява про звільнення від 09.03.2023 року написана позивачем під впливом психологічного тиску зі сторони відповідача, з огляду на таке. На думку позивача вказані обставини підтверджуються її зверненнями до мера м. Вільногірська з приводу надання відпусток, однак у вказаних зверненнях про психологічний тиск з метою її звільнення вона не зазначала, відпустки їй надавались у повному об'ємі відповідно до поданих нею заяв, що підтверджується матеріалами справи. Отже, позивач власноручно написала заяву про звільнення за угодою сторін з 15.03.2023 року й не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на неї тиску зі сторони відповідача.

Щодо написання позивачем заяви датованої 14.03.2023 року та зареєстрованої директоркою КУ ЦНСП ВМР 23.03.2023 року суду не надано доказів її подання ОСОБА_1 14.03.2023 року. Вказане підтверджується лише показами позивача наданими в судовому засіданні, а свідок ОСОБА_5 цю заяву не бачила і під час її прийняття керівником КУ ЦНСП ВМР не була присутня, тобто фактично надавала свідчення зі слів позивача. В процесі судового розгляду встановлено, що позивач згоди на анулювання угоди про припинення трудового договору від відповідача не отримала.

Виходячи з викладеного, відсутні підстави вважати, що звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

Стосовно заяви представника відповідача про пропуск строку звернення до суду позивачем суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України у чинній редакції працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116).

Верховний суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19) вказав, що у ст. 234КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Отже, строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору в даному випадку обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення.

Вирішуючи спір, суд зауважує, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 02.12.2020 року по справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19).

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуск строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Копія наказу про звільнення ОСОБА_1 отримана нею 15.03.2023 року, що підтверджується її підписом (а.с. 19), її твердження про те, що насправді вона того дня копію наказу не отримала, а отримала її тільки після звернення за юридичною консультацією є голослівним та нічим не підтвердженим. За захистом свої порушених прав вона звернулася до суду лише 13.06.2023 року, тобто майже через три місяці після звільнення, заявивши вимогу про поновлення на роботі, яка є основною.

Відтак позивачем безпідставно пропущено строк звернення до суду, визначений Законом. З клопотанням про поновлення строку установленого ст. 233 КЗпП України, вона не зверталася і доказів поважності його пропущення не надала.

Однак, в даному випадку, беручи до уваги, що відповідачем при винесені наказу № 01-08/10-23 від 10.03.2023 року не було допущено порушення норм трудового права, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з підстав недоведеності та необґрунтованості.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку та стягнення моральної шкоди, то суд зазначає, що вони є похідними від вимоги про поновлення на роботі, тому задоволенню не підлягають.

За змістом ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимоги повністю відмовлено, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 76-81, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 до Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити.

Судовий збір віднести на рахунок позивачки.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено 22.09.2023 року.

Суддя Вільногірського міського суду

Дніпропетровської області І.А.Ілюшик