ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/1269/23
Номер провадження 22-ц/818/1820/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Буралка І.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Маленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 липня 2023 року в складі судді Штих Т.В. у справі № 638/1269/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа служба у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про повернення дітей на підконтрольну Україні території та усунення перешкод у спілкуванні з дітьми,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про повернення дітей на підконтрольну Україні території та усунення перешкод у спілкуванні з дітьми.

Позов мотивовано тим, що з 12 вересня 2007 року по 01 грудня 2015 року він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 01 грудня 2015 року. За час перебування у шлюбі у них народились син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

13 липня 2016 року ОСОБА_2 разом з дітьми виїхала до Автономної Республіки Крим (далі - АРК) на підставі наданого ним нотаріального дозволу на право виїзду для відвідування їх баби та діда. Відповідачка зобов`язувалась повернути дітей до 01 вересня 2016 року. Проте діти до України не повернулись.

Впродовж 2016-2017 років він неодноразово звертався до відповідачки та відвідував АРК з метою спілкування з дітьми, проте відповідачка чинила перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 вересня 2019 року було встановлено графік зустрічей дітей з батьком, а саме: кожну другу та четверту в місяці п`ятницю та суботу - з 14.00 години п`ятниці до 19.00 години суботи за місцем фактичного його проживання або перебування без обмеження адреси прогулянок, з можливістю поїздок до родичів, в тому числі до бабусі; кожен день народження доньки ОСОБА_4 , а саме 04 вересня кожного року до досягнення дитиною повноліття з 15:00 до 18:00 години без обмеження адреси прогулянок; кожні канікули в зимній період не менше 7 (семи) діб та в літній період не менше 30 (тридцяти) діб для відпочинку та оздоровлення дітей на території України та за кордоном.

Проте, вказане рішення суду не виконується. Він позбавлений права піклуватися про дітей та приймати участь у їх вихованні.

З 24 лютого 2022 року ОСОБА_2 створює перешкоди в спілкуванні із дітьми за допомогою технічних засобів електронних комунікацій, не надаючи можливість спілкуватися з ними. Він просив ОСОБА_2 повернути дітей на підконтрольну державним органам територію України або до ЄС, однак йому було відмовлено,

Вважає, що перебування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на окупованій рф території, будь-якій території держави рф, є для них небезпечним. Діти навчаються у місцевій школі, виховання його дітей, які є громадянами України, здійснюється у дусі любові до російської федерації, тобто країни агресора, що не відповідає інтересам дітей.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідачку повернути на територію, підконтрольну державним органам України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; усунути наявні перешкоди у спілкуванні, шляхом встановлення графіку спілкування дітей з позивачем за допомогою технічних засобів електронних комунікацій, у тому числі телефонів та месенджерів, кожного дня з 19.00 до 20.00 годин без обмеження часу; стягнути понесені судові витрати.

05 липня 2023 року ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог, залишити позов без задоволення.

Відзив мотивовано безпідставністю позовних вимог, оскільки приписами чинного законодавства не передбачено повернення дітей на підконтрольну територію України з АР Крим. Діти проживають разом з нею і зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , їх перебування разом з матір`ю є законним.

Зазначала, що після розлучення діти залишились проживати з нею. Позивач участі в утриманні дітей та вихованні належним чином не приймав, Оскільки між нею та позивачем склалися неприязні стосунки, вона з дітьми вимушена була поїхати до АРК до своїх батьків.

Вказувала, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2017 року стягнуто аліменти на-її користь на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходів).

Вона не порушує право ОСОБА_1 на спілкування з дітьми, він має можливість сам відвідувати дітей за місцем їх постійного проживання. Також, він має можливість розмовляти з дітьми у будь який час, обмінюватись смс-повідомленнями, здійснювати відеодзвінки тощо.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 липня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з допомогою технічних засобів електронних комунікацій, він фактично просить змінити порядку виконання рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 вересня 2019 року. Також суд першої інстанції зазначав, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на час розгляду справи виповнилося 15 років та відповідно до ст. 160 СК України він сам має визначати місце свого проживання. Також суд вказував, що позивач ставить вимоги щодо повернення дітей з іншої територіальної одиниці держави України, а тому положення Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року не є релеватними до вказаних обставин.

02 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції легітимізує протиправну поведінку відповідача, ставить під загрозу життя та майбутнє дітей, які є громадянами України, та створює умови для подальшого порушення його прав щодо спілкування із дітьми

ОСОБА_3 виїхав до АРК у вісім років. Та з цього часу він навчався у школі за книгами та законами росії, у зв`язку з чим йому не відомі положення чинного законодавства України в тому числі й щодо вибору місця проживання.

Також, враховуючи політичну ситуацію, дитина не має можливості самостійно повернутись до Харкова, перебуваючи на підконтрольній окупантам території або заявити про таке бажання.

Зазначеному вчать не лише в закладах освіти російської федерації. Цьому вчать всюди, де контроль перебуває в руках російської федерації. Зазначеному також вчить моїх дітей їх мати, бо ОСОБА_2 є прихильником «російського миру» та всього російського, підтримує дії російської армії та влади росії, діти влаштовані нею у заклади освіти російської федерації, що негативно впливає на їх виховання та світогляд. Син по досягненню 18 років або піде до армії окупанта або навчатиметься на військовій кафедрі навчального закладу.

Судом першої інстанції не враховано, що діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , проте орган, на який покладено обов`язок захисту прав дітей, не здійснює захисту прав дітей позивача, та просить вилучити їх із числа третіх сторін учасників по справі.

Ним не було заявлено позовних вимог про усунення перешкод в спілкуванні із дітьми засобами телекомунікаційного зв`язку та за допомогою «скайп», лише зазначено, що станом на 2018 рік він мав можливість з ними спілкуватись зазначеним способом.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про проведення судового засідання 21 вересня 2023 року без його участі (а.с. 170).

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 21 вересня 2023 року службою у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради отримано 31 серпня 2023 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про отримання поштового відправлення (а.с. 165).

Судова повістка-повідомлення про розгляд справи 21 вересня 2023 року, надіслана апеляційним судом на адресу ОСОБА_2 повернулася до апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» від 04 вересня 2023 року, що у відповідності п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 168).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Матеріали справи свідчать, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5,6).

06 липня 2016 року ОСОБА_1 надано згоду на тимчасові поїдки із України з метою відпочинку з 07 липня 2016 року по 01 вересня 2016 року дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у супроводі матері ОСОБА_2 . Заява посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Тетяною Владиславівною (а. с.7).

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 вересня 2019 року усунуто наявні перешкоди у спілкуванні з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення графіку зустрічей дітей з їх батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наступним чином:

- кожну другу та четверту в місяці п`ятницю та суботу - з 14.00 години п`ятниці до 19.00 години суботи за місцем фактичного проживання або перебування ОСОБА_1 без обмеження адреси прогулянок, з можливістю поїздок до родичів, в тому числі до бабусі;

- кожен день народження доньки ОСОБА_4 , а саме 04 вересня кожного року до досягнення дитиною повноліття з 15:00 до 18:00 години без обмеження адреси прогулянок;

- кожні канікули в зимній період не менше 7 (семи) діб та в літній період не менше 30 (тридцяти) діб для відпочинку та оздоровлення дітей на території України та за кордоном ( а. с. 6-12).

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 28 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходів), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 жовтня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до відповіді Міністерства юстиції України на його звернення, ОСОБА_1 повідомлено, що тимчасова окупація російською федерацією територій України, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для російської федерації жодних територіальних прав. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими рф з 20 лютого 2014 року. Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення 1980 року, за забезпечення виконання якої відповідає Мін`юст, не може застосовуватися між адміністративно-територіальними одиницями однієї держави. Оскільки діти утримуються в Автономній Республіці Крим, яка є територією України, окупованою рф, правові підстави для ініціювання справи про повернення дітей на підставі вказаної Конвенції відсутні (а. с. 25).

Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною 1 статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.

Відповідно до частин 2, 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Аналогічні положення закріплені й у статті 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина друга). Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (частина третя).

Відповідно до частин 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За статтею 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) зробила висновок, що «положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, і не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки місце проживання неповнолітнього ОСОБА_9 було визначено судом саме з відповідачкою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 486/709/16-ц (провадження № 61-23711св18) зазначено, що оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що місце проживання дитини визначено судом або органом опіки і піклування, то вимога про відібрання дитини є передчасною та задоволенню не підлягає.

Отже, норма частини 1 статті 162 СК України встановлює наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Оскільки спір між сторонами щодо визначення місця проживання дітей у судовому порядку вирішено не було, з позовними вимогами про визначення місце проживання позивач не звертався, то вирішення питання про відібрання дитини та зміни їх фактичного місце перебування є передчасним.

Також судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для вирішення спору в частині ОСОБА_3 , який досяг 14 річного віку та в силу вимог закону має самостійно визначати місце свого проживання.

Щодо доводів позивача про необізнаність дитини про таку можливість у зв`язку з перебуванням на окупованій території, її вихованні в російській школі, а також бездіяльності та відсутністю захисту з боку державних установ, то суд вважає за необхідне зауважити, що дитина перебуває в АРК з 2016 року. Проте, з позовом ОСОБА_1 звернувся тільки у 2023 році. Тобто, тривалий час позивач не заперечував щодо проживання дитини разом з матір`ю у даному середовищі, проте саме на нього, як батька, першочергово був покладений обов`язок виховання дитини в дусі поваги до свого народу, своєї Батьківщини.

Щодо вимог про усунення перешкод у спілкуванні, то як зазначає сам позивач, можливість спілкування з дітьми засобами телекомунікаційного зв`язку була передбачена рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 вересня 2019 року, проте відповідачкою вказане рішення не виконується. Отже, ОСОБА_1 шляхом пред`явлення нового позову фактично оскаржує невиконання вже існуючого рішення суду, що не відповідає вимогам чинного законодавства, та має вирішуватися в межах виконавчого провадження За таких обставин підстави для задоволенні позову в цій частині також відсутні.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 12 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина