ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року

м. Харків

справа № 635/8583/20

провадження № 22-ц/818/129/23

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участі секретаря судового засідання Тітченко О.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

третя особа - служба у справах дітей Харківської райдержадміністрації Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 04 лютого 2022 року у складі судді Пілюгіної О.М.

УСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визначення способу участі у вихованні дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У лютому 2022 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з заявою про забезпечення позову, просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у вихованні, спілкуванні та побаченнях з дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом забезпечення матір`ю ОСОБА_2 безперешкодних побачень батька ОСОБА_1 з дітьми в такому порядку: з 10:00 кожної першої та третьої суботи кожного місяця до 18:00 кожної першої та третьої неділі кожного місяця, без присутності матері дітей, з ночівлею дітей за місцем проживання чи знаходження батька та з можливістю відвідування батьком із дітьми будь-яких місць громадського відпочинку, гуртків, місць проживання батька, тощо, у тому числі за межами населеного пункту фактичного проживання дітей; кожної другої та четвертої неділі кожного місяця з 10:00 до 20:00 кожної другої та четвертої неділі кожного місяця без присутності матері дітей з можливістю відвідування батьком із дітьми будь-яких місць громадського відпочинку, оздоровлення, гуртків, місць проживання батька, тощо, у тому числі за межами населеного пункту фактичного проживання дітей; у разі хвороби дітей у зазначені вище дні забезпечити побачення батька з дітьми у присутності матері за місцем проживання чи знаходження дітей, не менше однієї години на одне таке побачення; кожної п`ятниці кожного місяця у період з 20:00 до 22:00 забезпечити безперешкодне спілкування (протягом тридцяти хвилин) позивача засобами телефонного зв`язку та/або за допомогою відео зв`язку через Інтернет (VIBER, SKYPE, ZOOM, WHATSAPP FACEBOOK тощо).

Заява обґрунтована тим, що позивач більше року не бачив своїх дітей та протягом цього часу фактично відбувається психологічне насильство над дитиною, яке має назву «відчуження одного з батьків», а порушене право позивача - не поновлено. Ураховуючи матеріали справи та вже подані позивачем докази можна однозначно дійти до висновку, що ОСОБА_1 завжди піклувався про фізичний та духовний розвиток своїх дітей, постійно забезпечував їх необхідним навчанням, медичним доглядом, здійснював свої права та виконував у повному обсязі його батьківські обов`язки, які ґрунтуються на повазі до прав дитини та їх людської гідності, дбайливо відносився до дітей, до їх фізичного здоров`я, до їх задовільного психічного стану, створив належні умови для проживання, виховання та розвитку природних здібностей дітей, фактично виховував дітей із почуттям любові, доброти, гармонії, що фактично зумовило наявність значного психологічного зв`язку дітей із батьком. На час відсутності матері на території України діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 дуже часто залишались із батьком. Більше шести місяців позивач намагався врегулювати спір мирним шляхом та мав надію, що його страждання та страждання дітей закінчаться, але відповідач лише «імітувала» бажання врегулювати спір з метою відкладення судових засідань та перешкоджання позивачу у спілкуванні із дітьми. На неодноразові прохання позивача про можливість спілкування з дітьми за допомогою засобів відео-зв`язку чи телефону відповідач усіляко відмовляла та не вчинила жодної дії спрямованої на забезпечення безперешкодного спілкування батька із дітьми. Зустрічі батька з дитиною будуть сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як батька, так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про усунення перешкод у побаченнях із дітьми. Позивач не може самостійно реалізувати своє право на побачення з дитиною, вважає, що невжиття заходів забезпечення позову порушує його право на підтримання регулярного контакту з дитиною в період до набрання чинності судовим рішенням по суті. Відповідач постійно чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, спрямовані на те, щоб донька та син забували свого батька. Як вбачається з матеріалів справи поновлення права позивача у разі не вжиття заходів забезпечення позову буде або неможливо, або істотно ускладнено тим, що діти забудуть свого батька. При цьому, обраний позивачем захід забезпечення позову є адекватним та ефективним, а тому заява позивача підлягає задоволенню.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 04 лютого 2022 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заходи забезпечення позову, який просив застосувати позивач не є у повній мірі тотожними позовними вимогами.

Судом першої інстанції не враховані висновки викладені в постановах Верховного Суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржена ухвала вказаним нормам цивільного процесуального права відповідає частково.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про забезпечення позову та зобов`язання відповідача усунути перешкоди у вихованні, спілкуванні та побаченнях з дітьми шляхом забезпечення відповідачем безперешкодних побачень у визначений позивачем у клопотанні час, судом першої інстанції зазначено, що такі заходи забезпеченням позову за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, обставини, що обґрунтовують необхідність забезпечення позову є предметом розгляду справи по суті, тому суд на підставі ч. 10 ст. 150 ЦПК України залишає без задоволення заяву позивача про забезпечення позову.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитись не можна.

Згідно матеріалів справи предметом позову по справі є визнання способу участі у вихованні дітей.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що позивач більше року не бачив своїх дітей. Зазначає, що відповідач постійно чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, спрямовані на те, щоб донька та син забували свого батька. Як вбачається з матеріалів справи поновлення права позивача у разі не вжиття заходів забезпечення позову буде або неможливо, або істотно ускладнено тим, що діти забудуть свого батька. При цьому, вважає обраний позивачем захід забезпечення позову є адекватним та ефективним.

У заявлених заходах забезпечення позову, між іншим ОСОБА_1 просив забезпечити безперешкодне спілкування (протягом тридцяти хвилин) позивача засобами телефонного зв`язку та/або за допомогою відео зв`язку через Інтернет (VIBER, SKYPE, ZOOM, WHATSAPP FACEBOOK тощо кожної п`ятниці кожного місяця у період з 20:00 до 22:00).

Зазначена вимога не міститься серед позовних.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 2 - 4, 10 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; інші заходи у випадках, передбачені законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Як вбачається з роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Із пункту 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […]

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору і як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення способу у вихованні дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

У справі, що переглядається, вирішуючи питання про необхідність застосування забезпечення позову, встановлено, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача регулярно спілкуватися з дітьми, чим і було обумовлено звернення до суду.

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що будь хто з батьків, який на час вирішення справи проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з дитиною, а інший з ким проживає дитина, не має права перешкоджати їх спілкуванню та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Разом з тим, відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Тотожними вважаються позови, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

У зв`язку з тим, що заява про забезпечення позову подана ОСОБА_1 має заходи, які не містяться у вимогах позовної заяви, а саме можливість спілкування з дітьми - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) засобами телефонного зв`язку та/або за допомогою відео зв`язку через Інтернет (VIBER, SKYPE, ZOOM, WHATSAPP FACEBOOK тощо), судова колегія доходить висновку, що заяву про забезпечення позову не можна вважати тотожною заявленим позовним вимогам в повному обсязі, а тому є підстави для її часткового задоволення, оскільки такий вид забезпечення позову у зазначеній категорії справи буде відповідати найкращим інтересам дітей із збереження зв`язків із сім`єю.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов не правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Оскільки доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Керуючись ст. 251, п.1 ч.1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково .

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 04 лютого 2022 року скасувати.

Заяву ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити кожної п`ятниці кожного місяця у період з 18:00 до 20:00 безперешкодне спілкування (протягом тридцяти хвилин) батька ОСОБА_1 з дітьми - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) засобами телефонного зв`язку та/або за допомогою відео зв`язку через Інтернет (VIBER, SKYPE, ZOOM, WHATSAPP FACEBOOK тощо).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25.09.2023

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П.Пилипчук