Провадження номер 2/741/71/23
Єдиний унікальний номер 741/27/22
РІШЕННЯ

іменем України

20 вересня 2023 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Крупини А.О.,

з участю секретаря судового засідання Багмута О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі Носівського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

УСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з цією позовною заявою.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , яку вона успадкувала 31 серпня 2010 року за заповітом після смерті ОСОБА_3 , а право власності було зареєстроване ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Власником іншої 1/3 частини зазначеного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Носівською державною нотаріальною конторою 31 березня 1992 року за реєстровим номером 547, є відповідач у справі ОСОБА_2 , який після смерті ОСОБА_3 і до теперішнього часу жодного дня у будинку не проживав, за домоволодінням не доглядає, комунальні послуги не сплачує, земельну ділянку не обробляє, що свідчить про втрату ним інтересу до належного йому майна. Останнім відомим місцем проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_2 , натомість фактичне місце перебування ОСОБА_4 невідоме.

Починаючи з вересня 2010 року, позивач стала проживати та наразі проживає у зазначеному будинку, користується ним у цілому, займається благоустроєм будинку та прибудинкової території, доглядає за будинком, господарськими будівлями і спорудами, проводить їх поточні та капітальні ремонти, провела до будинку газопостачання, централізоване постачання холодної води та водовідведення, сплачує комунальні платежі та обробляє земельну ділянку. На замовлення ОСОБА_1 комунальне підприємство «Носівське бюро технічної інвентаризації» виготовило технічну документацію на житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 45,7 кв. м, житловою площею 17,2 кв. м з господарськими будівлями та спорудами.

Ухвалою судді від 20 січня 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 16 листопада 2022 року позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених у позовній заяві, пояснила, що відповідач ОСОБА_2 , який є власником 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 , є сином покійного чоловіка ОСОБА_3 . Позивач останні 20 років не бачила ОСОБА_2 . Позивачеві відомо, що відповідач ОСОБА_2 власних дітей не мав, був зареєстрованим у м. Бровари Київської області, був засудженим та неодноразово відбував покарання у місцях позбавлення волі. Фактично будинку за АДРЕСА_1 не існує, він згорів, його було розібрано чотири роки тому, натомість вона відновила його після пожежі як тимчасовий будиночок. Оскільки вона більш ніж 15 років користується будинком повністю, займається його благоустроєм та устроєм прибудинкової території, доглядає за будинком, господарськими будівлями і спорудами, проводить їх поточні та капітальні ремонти, провела газопостачання, централізоване водопостачання та водовідведення, сплачує комунальні платежі, обробляє земельну ділянку, то вона відкрито та добросовісно користується будинком. А це надає їй право оформити на нього документи за набувальною давністю.

У всі подальші судові засідання по справі позивач не з`явилася, представник позивача ОСОБА_5 20 вересня 2023 року подав до суду клопотання, у якому просив розгляд справи провести за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення судових повісток на останнє відоме місце проживання, відзиву на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив.

Отже, сторони у справі на власний розсуд розпорядилися своїми правами щодо предмета спору, а тому несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними відповідних процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Ураховуючи те, що справа тривалий час перебуває на розгляді в суді, позивач, представник позивача та відповідач належним чином були повідомлені про призначення справи до розгляду, про дату та час розгляду справи, суд приходить до висновку про відсутність передбачених у ч. 2 ст. 223 ЦПК України правових підстав до відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Ураховуючи ст. 223 ЦПК України, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу та постановити рішення за відсутності відповідача.

Суд не постановляє заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відсутня згода позивача на заочний розгляд справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вислухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд робить нижченаведений висновок.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 31 серпня 2010 року приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Рекухою Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1389, ОСОБА_1 є власником 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Указане майно ОСОБА_1 успадкувала як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 6).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав КП «Носівське БТІ» Носівської районної ради № 28853335 від 01 лютого 2011 року за ОСОБА_1 на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом зареєстровано право власності на 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 , форма власності: приватна спільна часткова (а. с. 8).

Судом встановлено, що власником іншої 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 31 березня 1992 року державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори Рекухою Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 547, є відповідач у справі ОСОБА_2 (а. с. 11). Право власності ОСОБА_2 на вказану частину будинку зареєстровано в Ніжинському МБТІ в реєстровій книзі № 23 за реєстровим № 1619 від 01 квітня 1992 року, що підтверджується реєстровим написом на документі про право особистої власності. Указану частину будинку ОСОБА_2 успадкував після смерті свого батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Із довідки Носівського районного сектору Управління ДСНС України у Чернігівській області про те, що 17 грудня 2012 року в літній кухні, що належить ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , виникла пожежа. У результаті пожежі вогнем пошкоджено все майно та побутові прилади всередині літньої кухні (а. с. 13).

Судом встановлено, що між КП «Носівка-Комунальник» та ОСОБА_1 09 липня 2020 року укладено договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я позивача відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується копією відповідного договору (а. с. 23).

На замовлення позивача КП «Носівське БТІ» Носівської міської ради виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого загальна площа житлового будинку становить 45,7 кв. м (а. с. 27-31).

Для встановлення істини по справі, зокрема встановлення фактичного місця перебування відповідача по справі ОСОБА_2 , його долі, встановлення його можливої смерті, встановлення спадкоємців відповідача в разі його смерті, судом за клопотанням представника позивача ОСОБА_5 ухвалою суду від 13 липня 2023 року з Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України було витребувано інформацію про те, чи притягувався ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності, у яких установах відбував покарання, дані про звільнення останнього з місць позбавлення волі, а також наявну інформацію про дату та місце смерті останнього, у разі його смерті, в установі відбування покарань.

Згідно з повідомленням Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України від 14 серпня 2023 року ОСОБА_2 є особою, яку неодноразово було засуджено до покарання у виді реального позбавлення волі. Востаннє ОСОБА_2 засуджено 17 вересня 1999 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області за ч. 3 ст. 142 КК України до 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 07 червня 2005 року ОСОБА_2 звільнено із Замкової виправної колонії Хмельницької області у зв`язку з відбуттям строку покарання (а. с. 88-89).

Тобто на момент розгляду справи в суду відсутні дані про смерть відповідача ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовом до Носівської міської ради Чернігівської області, позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вона з вересня 2010 року стала проживати у вищевказаному будинку, користується не тільки двома третинами будинку (які належать їй на праві приватної власності), а будинком в цілому, займається благоустроєм будинку та прибудинкової території, доглядає за будинком, господарськими будівлями та спорудами, проводить їх поточні та капітальні ремонти, провела до будинку газопостачання, централізоване постачання холодної води та водовідведення, сплачує комунальні платежі та обробляє земельну ділянку, крім того, після пожежі, яка мала місце 17 грудня 2012 року, самостійно усунула наслідки пожежі. У зв`язку з цим позивач уважає, що вона добросовісно заволоділа належною ОСОБА_2 1/3 частини житлового будинку і на момент подання позову продовжує відкрито та безперервно нею володіти, а тому стала добросовісним набувачем 1/3 частини житлового будинку.

Ураховуючи вищевказані обставини та досліджені безпосередньо в судовому засіданні докази, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Ураховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Отже, зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа №293/312/15-ц).

Отже, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Як зазначено вище, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Зазначене відповідає висновку Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі №552/1354/18.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд робить висновок про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки, хоча позивач і володіє добросовісно, відкрито і безперервно спірним нерухомим майном більше 15 років, однак здійснює це за волею власника майна (відповідача), у тому числі з червня 1997 року по березень 2011 року як член його сім`ї. При цьому позивачеві завжди було відомо, що відповідач є власником зазначеного нерухомого майна, що підтверджують пояснення позивача, дані в судовому засіданні, та наявність у неї документів, які посвідчують право власності відповідача на 1/3 частини житлового будинку та копії яких додані до позовної заяви.

Доказів про те, що відповідач відмовився від права власності на належне йому майно, суду не надано.

Сам по собі факт користування позивачем будинком по АДРЕСА_1 не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Судові витрати підлягають залишенню за позивачем.

Керуючись ст. ст. 328, 344 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , РОНКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, ІНФОРМАЦІЯ_5 , остання відома адреса місця проживання: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 20 вересня 2023 року.

Суддя Анатолій КРУПИНА