провадження № 22-ц/824/7832/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Трегубенко Світланою Вікторівною та апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником - адвокатом Вичіковим Віктором Васильовичем, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат. Свої вимоги мотивує тим, що 26 грудня 2009 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_1 . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2012 року шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з відповідача аліменти на утримання доньки у розмірі 700 гривень щомісячно, починаючи з 27 червня 2012 року та до досягнення дитиною повноліття.

Зазначає, що такий розмір аліментів не є достатнім для повноцінного утримання дитини. Сума аліментів у розмірі 700 гривень є меншою ніж мінімальний розмір, визначений ст. 182 СК України та не покриває потреб дитини навіть на оплату харчування та забезпечення побутових питань.

Зокрема, у період з вересня 2018 року по березень 2019 року нею було сплачено за надані комунальні послуги у квартирі, де проживає дитина 7598 гривень 38 копійок.

У період з грудня 2018 року по квітень 2019 року нею було сплачено за продукти харчування для дитини у розмірі 19347 гривень 87 копійок. За таких обставин, вартість продуктів харчування на дитину у середньому на місяць складає 5000 гривень.

Протягом останніх років у доньки були виявлені проблеми зі здоров`ям, у зв`язку з чим вона вимушена була звертатись за допомогою до лікарів. У жовтні 2018 року дитина сильно захворіла та вона звернулась до КНП «Центр первинної медичко-санітарної допомоги № 1» Солом`янського району м. Києва. Після проведення обстеження та аналізів дитині встановлено діагноз: алергічний риніт, рецидивуюча кропив`янка, сінусит, загроза розвитку бронхіальної астми. Окрім цього, вона неодноразово зверталась до різних лікарів за медичною допомогою.

За рекомендаціями лікарів для лікування доньки у період з липня 2018 року по березень 2019 року було придбано медичні препарати та проведено медичні аналізи на загальну суму 9350 гривень 77 копійок.

Лікарями було рекомендовано дитині оздоровлення в санаторно-курортних закладах респіраторного тракту, а тому у період з 01 серпня 2016 року по 24 серпня 2016 року дитина проходила лікування у Дитячому спеціалізованому санаторії «Ялинка», за яке вона сплатила 1500 гривень.

У період з 10 жовтня 2017 року по 21 жовтня 2017 року дитина перебувала у Єгипті для проведення відпочинку та оздоровлення на морі, вартість поїздки склала 27637 гривень.

У 2018 року дитина перебувала у Дитячому оздоровчому таборі «Каштан», вартість чого склала 15840 гривень. У 2019 році вартість перебування дитини у Дитячому оздоровчому таборі «Каштан» склала 15600 гривень.

Таким чином, у період з серпня 2016 року по березень 2019 року нею було здійснено витрати на оздоровлення та профілактики захворювань дитини у розмірі 60577 гривень, половина з яких має бути сплачена відповідачем.

Крім того, дитині рекомендовано лікарями відвідувати заняття з плавання, які донька відвідує у Дитячо-юнацькій спортивній школі м. Києва з плавання. Починаючи з 01 жовтня 2018 року для оздоровлення та розвитку здібностей дитини було сплачено 1580 гривень та 699 за придбання фену.

На час звернення до суду з позовом дитина відвідує загальноосвітню середню школу №74 Солом`янського району м. Києва. Витрати, пов`язані з відвідуванням школи, склали 22720 гривень 35 копійок.

Для повноцінного відновлення сил та нормального сну дитини нею було придбано ліжко, що підтверджується договором поставки № 107 від 07 жовтня 2017 року, укладеним між нею та ФОП « ОСОБА_3 ». Вартість ліжка становила 8700 гривень.

Крім того, у період з серпня 2018 року по березень 2019 року нею було сплачено 6005 гривень 11 копійок за речі, необхідні для розвитку інтелектуальних та творчих здібностей дитини, а саме, ігрові набори, пазли, пластилін, набори для вишивання, книжки тощо.

Просить суд ухвалити рішення, яким:

- збільшити розмір аліментів на утримання дитини з 700 гривень до 5000 гривень щомісяця до досягнення дитиною повноліття;

- стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дитину в розмірі 54948 гривень 61 копійку.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат задоволено частково.

Збільшено розмір аліментів, визначений рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2012 року, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , а саме: на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 700 гривень щомісячно, починаючи з 27 червня 2012 року і до її повноліття.

Визначено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 5000 гривень щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дитину в розмірі 40103 гривні 88 копійок.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1536 гривень 80 копійок судового збору.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року ухвалено додаткове рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 3758 гривень.

Не погодившись із рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Трегубенко Світлану Вікторівну,подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що відповідач цілком усвідомлює свій обов`язок утримувати свою дитину, але наразі не спроможний сплачувати аліменти ні у заявленому позивачкою розмірі, ні в розмірі, визначеному судом в оскаржуваному рішенні. Наголошує, що на даний час розмір аліментів, який має можливість сплачувати відповідач, становить не більше 2 000 грн. Також апелянт звертає увагу суду на те, що він сплачує аліменти регулярно у більшому розмірі, ніж встановлено рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2012 року і ніж гарантований мінімальний розмір аліментів на дитину відповідного віку. Заборгованості по сплаті аліментів немає. Вказує, що становище відповідача ні матеріальне, ні сімейне в кращу сторону не змінилося, а навпаки - погіршилося. Так, зазначає, що матеріальне становище відповідача істотно погіршилося. 17 жовтня 2019 року у квартирі АДРЕСА_1 , що розташована під квартирою, у якій мешкає відповідач, сталася пожежа, внаслідок якої пошкоджено квартиру, в якій мешкає відповідач. Факти пожежі 17 жовтня 2019 року та пошкодження квартири підтверджуються Актом про пожежу від 17 жовтня 2019 року та довідкою від 24 жовтня 2019 року № 26/2800.

Окрім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував, що позивачка не надала жодних документів на підтвердження наявності у відповідача доходів та спроможності сплачувати аліменти у визначеній сумі. На думку апелянта, судом першої інстанції не зазначено жодних обґрунтувань стягнення з відповідача аліментів у розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Поряд з цим, апелянт зауважував, що судом першої інстанції не взято до уваги розмір прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років, встановлений Законами України «Про державний бюджет України на 2019 рік» на 2020-2021 року з урахуванням положень частини 2 ст. 182 Сімейного кодексу України.

Щодо стягнення додаткових витрат на дитину апелянт зазначав, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач не надала належних доказів понесення нею цих витрат і не врахував положення ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Наголошує, що додана до позову довідка № 96/11 від 23 листопада 2018 року не є належним доказом підтвердження оплати басейну, оскільки таким підтвердженням оплати послуг юридичних осіб є квитанції про безготівкову або готівкову оплату або чеки. Також звертає увагу, що ця довідка видана ДЮСШ, а до позову додані документи (а.с.42-44), що басейн, який ніби-то відвідувала донька відповідача - КПІ ім. Ігоря Сікорського.

Також, на думку відповідача, додані до позову документи про відпочинок дитини у Єгипті у жовтні 2017 року (а.с.51-53) не підтверджують, що дитина дійсно відпочивала в Єгипті, відсутні докази оплати цього відпочинку, перетину кордону.

Не погодившись із рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року в частині періоду стягнення аліментів та в частині відмови в стягненні додаткових витрат на дитину, ОСОБА_2 , через представника - адвоката Вичікова Віктора Васильовича, подала апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянтка, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила:

1) рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 5000 гривень щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визначити початок стягнення з відповідача аліментів у сумі 5 000 грн. щомісяця з моменту пред`явлення позову - з 13 травня 2019 року і до досягнення дитиною ОСОБА_5 повноліття;

2) рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на купівлю речей до школи у сумі 11360 грн. 17 коп., на купівлю іграшок у сумі 3002 грн. 55 коп. та витрати на придбання фену у сумі 699 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

3) судові витрати покласти на відповідача.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що з урахуванням положень статті 10 СКУ при вирішенні судом питання про зміну розміру аліментів час, з якого має присуджуватися новий їх розмір, має бути тим же, що й при подачі первинного позову чи судового наказу про стягнення аліментів. Вважає, що позбавлення малолітньої дочки ОСОБА_4 права на належне матеріальне утримання упродовж майже чотирьох років через тривалий розгляд справи судом порушуватиме щодо неї задачі справедливості, встановлені Сімейним та Цивільним кодексами України.

Щодо часткової відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат на дитину апелянтка вказує, що витрати на купівлю речей до школи і є тими витратами, які викликані особливими обставинами, зокрема, розвитком здібностей дитини. Окрім того, звертає увагу, що в позовній заяві зазначено, що купівля такої кількості і вартості речей до школи, зокрема, теплого одягу, викликана в тому числі хворобливим станом доньки позивачки, з метою попередження її нових хвороб та подальшого лікування (а.с.5,7). Вважає, що вказане стосується також і вартості фена для волосся, адже він призначений для використання донькою позивачки після відвідування басейну, коли неминучим є вихід з приміщення на вулицю і волосся дитини має бути не вологим, а сухим.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 позивачці було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

01 травня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив позивачки на апеляційну скаргу відповідача. У вказаному відзиві ОСОБА_2 просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, судові витрати покласти на відповідача. Посилаючи на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28 березня 2019 року у справі № 266/4907/16-ц та від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10981/16-ц, зазначала, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідний розмір утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. На думку позивачки, посилання відповідача на те, що його заробітна плата складає лише 6 000 грн і ніяких інших доходів і майна він не має, робляться виключно для ухилення від сплати аліментів у розмірі, достатньому для забезпечення дитини. Вказує, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач є працездатною особою, дані про незадовільний стан його здоров`я відсутні, він не має на утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків. На думку позивачки, з огляду на обов`язок відповідача утримувати дитину, він має вжити заходів до працевлаштування з такою заробітною платою, яка буде покривати і його витрати, і потреби дитини.

Позивачка вважає, що факт добровільного надання відповідачем коштів на утримання дитини жодним чином не впливає на визначення розміру аліментів у судовому порядку, адже вказані обставини можуть бути враховані виконавцем при виконанні судового рішення за умови надходження відповідної заяви від платника аліментів.

Окрім вищевикладеного, позивачка звертає увагу апеляційного суду на істотне погіршення її матеріального стану. Обґрунтовує тим, що весною 2022 року було вбито її батька-військового, а матір позивачки похилого віку, отримує пенсію близько 2 000 грн. та всі витрати на її утримання й лікування також несе позивачка.

У той же час щодо погіршення майнового стану відповідача ОСОБА_2 вказувала, що відповідач не надав суду будь-яких доказів про те, які саме витрати і в яких сумах понесені ним особисто на ремонт своєї квартири.

Щодо стягнення додаткових витрат на дитину позивачка наголошувала, що до позову додано належні і допустимі докази на підтвердження понесення позивачкою додаткових витрат на дитину, у тому числі - щодо оплати відвідування басейну (а.с.41-44) та подорожі для відпочину в Єгипет у 2017 році (а.с.50-53).

Поряд з цим позивачка просила врахувати, що вимога про стягнення аліментів у сумі 5 000 грн. позивачкою була заявлена чотири роки тому. Натомість на сьогоднішній день всі ціни збільшилися і навіть такої суми буде недостатньо для належного забезпечення доньки.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 відповідачеві було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак відзив відповідача на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на адресу Київського апеляційного суду не надходив.

26 травня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_1 . У вказаних поясненнях відповідач наголошував, що беручи до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29 квітня 2022 року у справі № 761/27222/20, позивач не довела наявність особливих обставин, які б свідчили про необхідність понесення нею додаткових витрат. Також зазначає, що витрати позивачки, заявлені в позові, є добровільними, не погоджувалися з відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 грудня 2009 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб (т. 1, а.с. 21), від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 22).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2012 року шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з відповідача аліменти на утримання доньки у розмірі 700 гривень щомісячно, починаючи з 27 червня 2012 року та до досягнення дитиною повноліття (т. 1, а.с. 23-25).

Щодо позовної вимоги про збільшення розміру аліментів судом першої інстанції було встановлено, що на підтвердження своїх вимог позивач посилається на те, що сума аліментів у розмірі 700 гривень є меншою ніж мінімальний розмір, визначений ст. 182 СК України та не повкриває потреб дитини навіть на оплату харчування та забезпечення побутових питань. Зокрема, у період з вересня 2018 року по березень 2019 року нею було сплачено за надані комунальні послуги у квартирі, де проживає дитина 7598 гривень 38 копійок. Крім того, у період з грудня 2018 року по квітень 2019 року нею було сплачено за продукти харчування для дитини у розмірі 19347 гривень 87 копійок. За таких обставин, вартість продуктів харчування на дитину у середньому на місяць складає 5000 гривень.

На підтвердження вказаних обставин позивачем надані суду копії квитанцій про придбання продуктів харчування (т. 1, а.с. 111-125).

З відзиву на позов сторони відповідача вбачається, що останнім регулярно сплачуються аліменти на утримання доньки, заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Відповідач не має можливості сплачувати аліменти у розмірі 5000 гривень, оскільки він отримує заробітну плату у розмірі 4300 гривень на місяць. Листом від 03 вересня 2018 року він повідомив позивача, що з вересня він буде сплачувати на утримання дитини 1500 гривень щомісячно. На підтвердження вказаних обставин, стороною відповідача надані суду виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 та відповідні квитанції (т. 1, а.с. 161-165, т. 2, а.с. 7, 8).

Задовольняючи позов у частині збільшення розміру аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що аліменти у розмірі 700 гривень чи 1500 гривень, які відповідач погоджується сплачувати на місяць, не відповідають потребам дитини. Позивач надавала суду належні докази на підтвердження необхідності стягнення аліментів у розмірі 5000 гривень щомісяця. Ураховуючи потреби дитини відповідного віку, суд першої інстанції вважав за можливе збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача, до 5000 гривень щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

При цьому, визначаючи початок стягнення аліментів у розмірі 5000 грн. на місяць, суд першої інстанції виходив з того, що позивач порушує питання не про стягнення, а про зміну розміру аліментів, тому аліменти в новому розмірі підлягають стягненню з дня набрання рішенням суду законної сили.

Щодо позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину судом першої інстанції було встановлено, що сторона позивача зазначає, що протягом останніх років у дитини були виявлені проблеми зі здоров`ям, у зв`язку з чим вона вимушена була звертатись за допомогою до лікарів та проходити обстеження.

На підтвердження вказаних обставин, позивачем надані суду консультаційні висновки лікарів та результати обстежень дитини (т. 1, а.с. 63-92, 206-209).

За рекомендаціями лікарів для лікування доньки у період з липня 2018 року по березень 2019 року позивачем було придбано медичні препарати та проведено медичні аналізи на загальну суму 9350 гривень 77 копійок. Зазначені витрати підтверджуються наданими позивачем копіями квитанцій (т. 1, а.с. 93-98).

Сторона позивача також зазначає про те, що лікарями було рекомендовано дитині оздоровлення в санаторно-курортних закладах.

У зв`язку з цим, у період з 01 серпня 2016 року по 24 серпня 2016 року дитина проходила лікування у Дитячому спеціалізованому санаторії «Ялинка», вартість якого склала 1500 гривень (т. 1, а.с. 49).

У період з 10 жовтня 2017 року по 21 жовтня 2017 року дитина перебувала у Єгипті для проведення відпочинку та оздоровлення на морі, вартість поїздки склала 27637 гривень (т. 1, а.с. 51-53).

У 2018 року дитина перебувала у Дитячому оздоровчому таборі «Каштан», вартість чого склала 15840 гривень. У 2019 році вартість перебування дитини у Дитячому оздоровчому таборі «Каштан» склала 15600 гривень (т. 1, а.с. 54-61).

Таким чином, у період з серпня 2016 року по березень 2019 року позивачем було здійснено витрати на оздоровлення та профілактики захворювань дитини у розмірі 60577 гривень, половина з яких підлягає стягненню з відповідача в сумі 30288 гривень 50 копійок.

Крім того, дитині рекомендовано лікарями відвідувати заняття з плавання, які вона відвідує у Дитячо-юнацькій спортивній школі м. Києва з плавання. Починаючи з 01 жовтня 2018 року для оздоровлення та розвитку здібностей дитини позивачем було сплачено 1580 гривень (т. 1, а.с. 41-45).

Крім того, позивачем було придбано ліжко для дитини, що підтверджується договором поставки № 107 від 07 жовтня 2017 року, укладеним між нею та ФОП « ОСОБА_3 ». Вартість ліжка становила 8700 гривень (т. 1, а.с. 99).

Частково задовольняючи позовну вимогу про стягнення додаткових витрат на дитину, суд першої інстанції вважав, що понесені позивачем такі додаткові витрати підтверджені належними доказами та підлягають стягненню з відповідача у процентному співвідношенні - 50 %, тобто в розмірі 40103 гривні 88 копійок (4675,38 + 30288,50 + 790 + 4350 = 40103,88).

Відмовляючи в стягненні додаткових витрат на дитину в частині 11360 гривень 17 копійок, на купівлю іграшок у сумі 3002 гривні 55 копійок та витрати на придбання фену у сумі 699 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені витрати не є такими, що викликані особливими обставинами, зокрема, розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо, тому оплата таких витрат фактично входить до складу аліментних платежів.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо вирішення позовної вимоги про збільшення розміру аліментів, стягнутих у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з вимогами ст. 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України)і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першою статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Отже, враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Таким чином, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо.

Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 і ця судова практика є незмінною.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

У розумінні статті 81 ЦПК України та наведених вище норм СК України саме ініціатор позову повинен доводити обставини змін у житті сторін, в тому числі, у матеріальному становищі, сімейному стані, здоров`ї або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленостей між батьками про способи виконання своїх обов`язків щодо дітей, що можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу в цій частині, не взяв до уваги, що позивачкою не надано доказів суттєвої зміни свого матеріального стану та матеріального стану відповідача, а також доказів для збільшення розміру аліментів до 5 000 грн. 00 коп. У матеріалах справи відсутні докази того, що матеріальне становище платника аліментів дозволяє йому сплачувати аліменти в розмірі, заявленому позивачкою. Доказів зміни доходів, витрат, активів тощо стороною позивачки теж надано не було.

Натомість, як вбачається з доданої відповідачем до відзиву на позовну заяву довідки від 30 липня 2019 року, виданої ФОП ОСОБА_6 , ОСОБА_1 дійсно працює в ФОП ОСОБА_6 на посаді «менеджер (управитель) зі збуту» з 01 грудня 2018 року (Наказ №1-3) по теперішній час (т.1, а.с.153).

Зі змісту довідки про доходи, виданої ОСОБА_1 , вбачається, що середньомісячна заробітна плата відповідача у 2019 році становить 4 300 грн. 00 коп. Загальна сума доходу за період з січня 2019 року по червень 2019 року без урахування аліментів становить 20 769 грн. 00 коп. (т.1, а.с.154).

Відомостей про покращення матеріального становища, сімейного стану чи стану здоров`я платника аліментів матеріали справи не містять.

Також, у матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, не доведено стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, що могло б бути підставою для збільшення розміру раніше стягнутих аліментів до заявленого позивачем розміру.

Окрім того, позивач не надала доказів погіршення її матеріального становища, сімейного стану чи стану її здоров`я, яке б відбулося з часу ухвалення судового рішення про стягнення аліментів. Поряд з цим, зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою позову є та обставина, що розмір аліментів, раніше стягнутих у твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн. є не достатнім для забезпечення інтересів дитини.

А відтак, ураховуючи вищевикладене та надані позивачкою докази, колегія суддів вважає, що лише та обставина, що розмір аліментів, раніше стягнутих судом у твердій грошовій сумі необхідний для всебічного розвитку дитини є на думку позивача недостатнім, не може бути підставою для збільшення розміру аліментів за відсутності доказів зміни - покращення матеріального становища, сімейного стану чи стану здоров`я платника аліментів або доказів погіршення матеріального становища, сімейного стану чи стану здоров`я отримувача аліментів. У такому випадку права позивача захищені нормами ч.2 ст. 184 СК України, якою передбачено здійснення індексації аліментів, що стягуються у твердій грошовій сумі.

Поряд з цим, довід позивачки про необхідність стягнення аліментів у новому розмірі, починаючи з дати подання нею позовної заяви до суду апеляційний суд відхиляє, зважаючи на таке. Постановою Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Щодо вирішення позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489 цс 17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

У постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662 св 18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858 св 18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458 св 19), від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 (провадження № 61-17663 св 21) викладено правові висновки про те, що положення статті 185 СК України стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких надається у зазначеній статті. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними фактами (хворобами), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Згідно з частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662 св 18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858 св 18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458 св 19).

Отже, апеляційний суд, з урахуванням рівності та обов`язку обох батьків забезпечувати дітей погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 додаткових витрат на дитину у загальному розмірі 40 103 грн. 88 коп., які підтверджуються належними та допустимими доказами.

Судом першої інстанції при визначенні розміру додаткових витрат повною мірою досліджено надані сторонами докази у сукупності та взаємозв`язку і їм надана належна правова оцінка.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що витрати на купівлю речей до школи у розмірі 11360 гривень 17 копійок, на купівлю іграшок у сумі 3 002 гривні 55 копійок та витрати на придбання фену у сумі 699 гривень, суд першої інстанції вірно вважав такими, що не викликані особливими обставинами, зокрема, розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо, тому оплата таких витрат фактично входить до складу аліментних платежів і не охоплюється ст.185 СК України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі РуїзТорія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Враховуючи наведені норми права, інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому апеляційним судом розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції частково не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про збільшення розміру аліментів, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_7 в цій частині частково заслуговують на увагу.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що позовна вимога про збільшення розміру аліментівне підлягає задоволенню, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_8 на користь держави 1 536 грн 80 коп. судового збору підлягає зміні шляхом зменшення розміру судового збору до 768 грн. 40 коп.

Окрім того, оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, частина судового збору у розмірі 1 152 грн. 60 коп., сплаченого ОСОБА_9 за подання апеляційної скарги, підлягає компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Вичіковим Віктором Васильовичем залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Трегубенко Світланою Вікторівною задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат у частині задоволення позовних вимог про збільшення розміру аліментів - скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким у задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів відмовити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 1 536 гривень 80 копійок судового збору - змінити, зменшивши розмір судового збору до 768 грн. 40 коп.

У іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги у розмірі1 152 грн. 60 коп. компенсувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова