КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №757/486/21-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4060/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальчук Алли Григорівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року (суддя Вовк С.В.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «РВС Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про застосування наслідків нікчемного правочину,

встановив:

у грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав від 10 грудня 2014 року, індексний номер 17888787, яке було прийнято приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав від 6 листопада 2015 року, індексний номер 25918551, яке було прийнято приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав від 16 листопада 2019 року, індексний номер 49712197, яке було прийнято приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко О.Л. про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 437-051 від 25 вересня 2007 року та відповідно до умов Іпотечного договору від 25 вересня 2007 року ОСОБА_4 передала в іпотеку ВАТ «Банк «Демарк» квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 140,80кв.м, житловою площею 82,50кв.м. В подальшому на підставі договору про відступлення прав вимоги від 7 травня 2019 року та договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, права вимоги за кредитним та іпотечним договорами було передано ТОВ «Фінансова компанія «Паріс», яке у свою чергу відступило право вимоги за іпотечним договором АТ «РВС Банк». 10 вересня 2020 року АТ «РВС Банк» в порядку, визначеному ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку», звернуло стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та набуло право власності

на зазначену квартиру.

Позивач стверджував, що після набуття права власності на квартиру, представниками банку було встановлено, що відносно квартири АДРЕСА_2 вчинялися шахрайські дії, в тому числі шляхом підробки документів, що підтверджували право власності на нерухоме майно, документів, що посвідчують особу, а також листів, повідомлень підприємств та організацій. З метою заволодіння зазначеною квартирою невстановленими особами здійснено підробку документів для створення квартири «двійника», а саме квартири АДРЕСА_1 та подальшої державної реєстрації права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_4 .

Позивач зазначав, що в ході проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , вказаному об`єкту нерухомого майна присвоєно реєстраційний номер - 82, а державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 здійснено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 10 грудня 2014 року, індексний номер: 17888594, на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н. Ю., реєстровий №8693, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Однак, 13 грудня 2006 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а договір між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 стосовно квартири АДРЕСА_1 13 грудня 2006 року не укладався. При цьому, для реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 були використані підроблені паспорт та довідка про податковий номер, видані на ім`я ОСОБА_4 .

Також позивач стверджував, що не укладався договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 10 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а відтак вказаний договір та всі наступні договори стосовно цієї квартири є нікчемними.

Позивач посилався на те, що 6 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири, яка у подальшому уклала з ОСОБА_6 договір дарування квартири АДРЕСА_1 і на даний час право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , однак ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заволоділи квартирою АДРЕСА_2 і банк до квартири доступу немає.

Позивач вважав, що договір купівлі-продажу від 10 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , є нікчемним на підставі частин 1 та 2 статті 228 ЦК України, а тому не породжує будь-яких правових наслідків, і всі наступні договори купівлі-продажу та дарування є нікчемними, не створюють будь-яких правових наслідків, у тому числі і щодо виникнення права власності у осіб, які були набувачами за відповідними договорами, тому реєстрація права власності за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на зазначену квартиру є неправомірною, так як проведена без належних правових підстав.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року позов задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав від 10 грудня 2014 року, індексний номер 17888787, яке було прийнято приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., на підставі якого було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав від 6 листопада 2015 року, індексний номер 25918551, яке було прийнято приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є., па підставі якого було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав від 16 листопада 2019 року, індексний номер 49712197, яке було прийнято приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко О.Л., на підставі якого було зареєстровано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук А.Г. просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі, або залишити позов без розгляду, в разі, якщо апеляційний суд не знайде підстав для відмови у задоволені позову з підстав, визначених ст.376 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук А.Г. зазначає, що суд першої інстанції повністю проігнорував доводи ОСОБА_1 , викладені у відзиві на позовну заяву, зазначивши в оскаржуваному рішенні, що зі сторони відповідачів відзив на позов не надходив. Натомість такий відзив міститься в матеріалах справи, надійшов на адресу суду 30 листопада 2021 року та зареєстрований за вхідним номером № 186496 .

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук А.Г. вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права власності шляхом визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав на спірне майно є неефективним, у зв`язку з чим в задоволені позовних вимог суд мав відмовити, оскільки задоволення позову призведе до позбавлення ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 та до набуття (поновлення) права власності на дану квартиру ОСОБА_7 . Разом з цим, задоволення позову не має жодних правових наслідків для позивача.

Крім того, судова практика вказує на те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук А.Г. посилається на те, що на адресу суду першої інстанції ОСОБА_1 було подано заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, оскільки 17 лютого 2017 року первісний кредитор, а саме ВДТ «Банк «Демарк» був повідомлений про обставини набуття ОСОБА_1 спірної квартири АДРЕСА_1 . Тобто, саме з 17 лютого 2017 року почався перебіг позовної давності щодо вимог позивача про застосування наслідків недійсного правочину, однак новий кредитор - АТ «РВС БАНК» звернувся з позовом до суду лише 11 січня 2021 року, тобто у строк понад 3 роки з моменту, коли йому стало відомо про порушене право.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук А.Г. зазначає, що розгляд справи відбувся за відсутності ОСОБА_2 (власника спірної квартири), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Разом з цим суд першої інстанції безпідставно здійснив виклик учасників процесу шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, хоча матеріали справи містили відомості про зареєстроване місце проживання вказаних учасників справи.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук А.Г. посилається на те, що 13 липня 2022 року на адресу суду ОСОБА_1 було подано письмове клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з огляду на повторну неявку позивача в судове засідання. Натомість, вказане клопотання судом було проігноровано, хоча його задоволення мало для ОСОБА_1 важливий процесуальний наслідок у вигляді припинення судового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Антоненко А.В. просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що позивачем для захисту порушених прав та інтересів стосовно квартири АДРЕСА_2 було правильно обрано спосіб захисту - застосування наслідків нікчемного правочину, а саме скасування реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і такий спосіб захисту є ефективний, і висновки суду першої інстанції стосовно цього є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону.

Крім того представник позивача зазначає, що апелянт викривляє обставини справи, зазначаючи, що ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Також представник позивача стверджує, що клопотання ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без розгляду через повторну неявку позивача є безпідставним та таким, що містить відомості, що суперечать обставинам справи, оскільки представник банку був відсутній лише на судовому засіданні, яке було призначено на 24 лютого 2022 року.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.147, 152, 153, 157, 195, 197-201 т.2) у судове засідання двічі не з`явилися, клопотання про перенесення судового розгляду не подали, ОСОБА_4 направила до апеляційного суду заяву про розгляд справи у її відсутність, інші учасники справи причини неявки суду не повідомили.

При цьому, колегія суддів врахувала, що відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Враховуючи, що судові повістки-повідомлення, направленні на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернулися до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші, що адресати відсутні за вказаними адресами, вважається, що відповідачі належним чином повідомленні про судовий розгляд, причини їх неявки є неповажними, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України судовий розгляд був проведений у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальчука В.В., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача - адвоката Антоненко А.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 13 грудня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю.

25 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Демарк» та ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір, за умовами якого у забезпечення виконання всіх вимог іпотекодавця за кредитним договором № 437-051 від 25 вересня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_4 , та всіма додатковими угодами до нього, зокрема повернення кредиту у розмірі 400 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 24 вересня 2008 року, сплати відсотків за користування кредитом за ставкою 15,5% річних, ОСОБА_4 в іпотеку банку була передана квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 140,80кв.м, житловою площею 82,50кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В.

7 травня 2019 року між ПАТ «Банк «Демарк» та ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» був укладений договір № 437-051 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого товариство набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним 25 вересня 2007 року з ОСОБА_4

3 липня 2012 року між ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» та АТ «РВС Банк» укладений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, за умовами якого банк набув право вимоги за іпотечним договором, укладеним з ОСОБА_4 25 вересня 2007 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власників на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 10 вересня 2020 року, квартира АДРЕСА_1 3 липня 2020 року зареєстрована на праві власності за АТ «РВС Банк».

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власників на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17 грудня 2020 року квартира АДРЕСА_1 10 грудня 2014 року зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Первушиною Н.Ю. Рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 у Державному реєстрі прийнято приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А. 10 грудня 2014 року.

В цей же день приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Коноваловою Е.А. прийнято рішення про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Коноваловою Е.А.

6 листопада 2015 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 6 листопада 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Астраускас Л.Є.

16 листопада 2019 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванченко О.Л. право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири, укладеного 16 листопада 2019 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ним встановлено нікчемність укладених правочинів, тому скасуванню підлягають усі дії, що були здійсненні з приводу майна, належного позивачу. Також суд першої інстанції зазначив, що під час судового розгляду встановлено, що квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 140,80кв.м, житловою площею 82,50кв.м фактично є однією і тією ж самою квартирою, створення квартири «двійника» відбулося з метою ухилення від виконання зобов`язань іпотекодавця за договором іпотеки, що свідчить про нікчемність правочинів щодо відчуження квартири АДРЕСА_2 , а правовим наслідком нікчемності правочину є скасування рішення про державну реєстрацію права власності на вказане майно.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших

осіб.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» врегульовані питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час звернення стягнення на предмет іпотеки).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі (частини друга та третя статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час звернення стягнення на предмет іпотеки).

За матеріалами даної справи позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Матеріали справи не містять інформації, що право власності позивача на зазначену квартиру оспорюється у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 657 ЦК України передбачає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Частина 2 статті 207 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог,

які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Правові наслідки недійсності правочину визначені статтею 216 Цивільного кодексу України.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно частин 1 та 2 статті 228 ЦК України, на які посилається позивач, як підставу своїх вимог, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права, тощо.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією

зі сторін.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

Вказаний висновок щодо застосування статті 228 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15, від якого Верховний Суд на час розгляду даної справи не відступив.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що сторони оспорюваних правочинів мали намір порушити публічний порядок або вчинили їх з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Матеріали справи містять копії договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ; від 10 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; від 6 листопада 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Із зазначених копій договорів вбачається, що вони посвідчені нотаріально.

При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що такі нотаріальні дії зазначеними приватними нотаріусами не вчинялися, а використані нотаріальні бланки для оформлення договорів є підробленими.

Також в матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_5 на ім`я приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петріцької А.П. про те, що до 13 грудня 2006 року він був власником квартири АДРЕСА_1 , яку продав ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу. Також у заяві зазначено, що ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 не укладав і зазначеної квартири у його володінні не було.

Разом з цим, матеріали справи не містять доказів, що підпис ОСОБА_5 у договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 грудня 2006 року, копія якого наявна в матеріалах справи, йому не належить.

Також позивачем не надано доказів у підтвердження своїх посилань на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 10 грудня 2014 року не укладався.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав підстав для висновку, що всі договори щодо відчуження спірної квартири є нікчемними.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

Реалізуючи право на судовий захист, особа, звертаючись до суду, повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства, без додаткових (повторних) звернень до суду.

В абзаці третьому частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент звернення до суду з даним позовом), зокрема, встановлювалося, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.

Предметом данного спору є визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 : від 10 грудня 2014 року за ОСОБА_3 ; від 6 листопада 2015 року за ОСОБА_1 ; від 16 листопада 2019 року за ОСОБА_2 .

Разом з тим, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення зазначених вимог не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача, зокрема повернення у його володіння квартири

АДРЕСА_1 , оскільки квартира АДРЕСА_1 залишається зареєстрованим об`єктом нерухомого майна, власником якого буде зареєстрована ОСОБА_4 .

Отже, обраний позивачем спосіб захисту права на квартиру АДРЕСА_1 не відповідає характеру порушення суб`єктивних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про обрання позивачем неефективного способу захист є правомірними.

Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із неправильно

обраним позивачем способом захисту порушеного права, колегія суддів не вбачає підстав для оцінки доводів апеляційної скарги про необхідність застосування позовної давності до заявлених вимог.

Також колегія суддів не вбачає правових підстав для залишення позову без розгляду, оскільки у судовому засіданні 23 серпня 2022 року, у якому судом було ухвалено рішення, приймав участь представник позивача.

Доводи апеляційної скарги, що суд у порушення норм процесуального права розглянув дану справу у відсутність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не були належним чином повідомлені про судове засідання, не є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 рішення суду не оскаржують у зв`язку із не повідомленням їх про дату та час судового засідання.

Представник ОСОБА_1 приймав участь у судовому засіданні 23 серпня 2022 року і не надав документи, які підтверджують його повноваження представляти інтереси зазначених осіб.

Крім того, ОСОБА_4 направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, яка зареєстрована у системі «Електронний суд» 22 серпня 2022 року.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальчук Алли Григорівни задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у позові Акціонерного товариства «РВС Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про застосування наслідків нікчемного правочину, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк