Провадження №2-з/369/53/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2023 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчко А.Я. розглянувши заяву представника ОСОБА_1 адвоката Ювченко Андрія Васильовича про забезпечення позову до подання позовної заяви у цивільній справі №369/14706/23, -

ВСТАНОВИВ:

14.09.2023 року представник заявника ОСОБА_1 адвокат Ювченко Андрій Васильович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним шлюбного договору з моменту вчинення. Просили забезпечити позов, шляхом накладення арешту на:

- житловий будинок загальною площею 84,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з земельною ділянкою, призначеною для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:008:5011 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4);

- земельна ділянка кадастровий номер 0:04:004:0032 за адресою: АДРЕСА_2 , на якому у подальшому було збудовано житловий будинок загальною площею 187, 6 кв.м з господарськими будівлями і спорудами (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 24, 24);

- квартира за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), заборонити ОСОБА_2 їх відчуження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2023 вищевказану заяву було передано на розгляд судді Волчко А.Я.

Заява заявника про забезпечення позову мотивована тим, що 20.04.2013 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління у м. Києві, актовий запис № 375.

У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: донька - ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_3 , син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Також під час подружнього життя сторонами було набуто наступну нерухомість:

- житловий будинок загальною площею 84,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 з земельною ділянкою, призначеною для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:008:501 1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4);

- земельна ділянка кадастровий номер 0:04:004:0032 за адресою: АДРЕСА_2 , на якому у подальшому було збудовано житловий будинок загальною площею 187, 6 кв.м з господарськими будівлями і спорудами (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 24, 24);

- квартира за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний помер об`єкта нерухомого майна 000).

Право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , разом з земельною ділянкою кадастровий номер :02:008:5011 відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 20.05.2013 зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 .

Земельна ділянка кадастровий номер 0:04:004:0032 за адресою: АДРЕСА_2 була придбана за договором купівлі-продажу від 16.09.2014. У зв`язку з постійною зайнятістю та нестачею часу у ОСОБА_1 за взаємною згодою сторін, як і попередній об`єкт нерухомості, так і зазначена земельна ділянка були зареєстровані на ім`я ОСОБА_2 .

У подальшому ОСОБА_1 на вказаній ділянці було побудовано житловий будинок. Всі рахунки на будівельні матеріали, роботу будівельників, сплачував ОСОБА_1 . Лише за відновленими рахунками протягом 2015 року ним було придбано лише будматеріалів на суму близько 900 тисяч гривень, не враховуючи придбання засобів для внутрішнього оздоблення будинку, меблів та техніки.

Право власності на побудований ОСОБА_1 будинок булозареєстровано 10.06.2016 на ОСОБА_2 як власника земельної ділянки на підставі наданого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.09.2014 та поданої декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, виданого 30.05.2016 Департаментом державної Архітектурно-будівельної інспекції у Київській області.

Також у подальшому за договором купівлі-продажу від 22.05.2020, на гроші з сімейного бюджету ОСОБА_2 було придбано квартиру площею 26,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 , яку зареєстровано на своє ім`я.

06.11.2018 за ініціативи ОСОБА_2 між сторонами було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелещенко О.М. та зареєстрований у відповідному реєстрі, яким було врегульовано майнові відносини між подружжям.

ОСОБА_2 наполягала на укладенні вказаного договору, мотивуючи це тим, що вважає себе незахищеною у матеріальному плані на випадок припинення шлюбу між сторонами. Пояснюючи своє бажання наявністю двох дітей, а також тим, що у випадку розлучення вона не зможе працювати та належним чином забезпечувати себе, гарантію фінансової незалежності вона бачила виключно у беззастережному та неподільному володінні нерухомим майном, набутим сім`єю. ОСОБА_1 в цілому був не проуи правового врегулювання правового режиму майна, однак на умовах врахування його інтересів.

Під тиском та наполяганнями дружини, яка прямо зазначала про неможливість продовження сімейних відносин у випадку відмови ОСОБА_1 та, як наслідок, нормальних стосунків батька з дітьми, ОСОБА_1 погодився на підписання шлюбного договору, який містив пункти, які були б неприйнятними для нього за умов надання йому можливості для вільного волевиявлення, а саме п.п. 2, 3, 9, 12, 13 Розділу 1 договору.

При цьому, жодних підстав для будь-яких сумнівів у намірах ОСОБА_1 щодо бажання утримувати дружину та дітей, останній не давав. У той час, як ОСОБА_2 знаходилася вдома, доглядаючи дітей, ОСОБА_1 працював, усі кошти спрямовував на забезпечення належних умов життя родини, достатнього рівня утримання дітей та дружини. Всі вільні гроші родини, накопичені сім`єю з доходів ОСОБА_1 під час шлюбу, були вкладені у нерухомість, яка була зареєстрована виключно на ОСОБА_2 .

За умовами договору, на яких особливо наполягала ОСОБА_2 , все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте чоловіком і дружиною в Україні чи за її межами після реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружися, на чиє ім`я воно було придбано, набуте чи зареєстроване (п. 2 Розділу 1), все майно, в тому числі рухоме і нерухомо, яке буде придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після укладення даного договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно буде придбане або набуте (п. З Розділу 1), будинки, гаражі та земельні ділянки, придбані або побудовані подружжям до шлюбу або в період шлюбу, є власністю того з подружжя, на чиє ім`я вони оформлені та зареєстровані (п. 9 Розділу 1), будь-яке майно, належне одному з подружжя відповідно цього договору, не може бути визнано сумісною власністю і при його відчуженні (продаж, міна, дарування, здача в оренду, найом) згода іншого з подружжя но потрібна. Будь-які доходи від відчуження майна вважаються доходами того з подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане або набуте (п. 12 Розділу 1), у випадку розірвання шлюбу всі об`єкти рухомого та нерухомого майна, належні чоловіку або дружині на підставі даного Договору, вважаються особистою прива тною власністю того з подружжя, на чиє ім`я таке майно придбане або набуте і не підлягають розділу (п. 13 Розділу 1).

Тобто фактично шлюбний договір закріпив вже існуючий статус нерухомого майна, придбаного у шлюбі, як майна ОСОБА_2 .

Слід зазначити, що до шлюбу сторони володіли певним нерухомим майном. Так, ОСОБА_1 був та є власником однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 відповідно до свідоцтва про право власності від 18.06.2008, виданого виконкомом Петрогіавлівсько-Борщагівської сільської ради на підставі рішення від 29.02.2008 № 45/5. Будь-яке інше майно на ОСОБА_1 зареєстроване не було.

ОСОБА_2 , в свою чергу, була та є власницею двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_5 відповідно до свідоцтва про право власності від 13.07.2010, виданого виконкомом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради на підставі рішення від 25.06.2010 № 339.

Отже, все майно, яке було придбане, набуте, побудоване під час шлюбу на кошти ОСОБА_1 , які відповідно до положень Сімейного кодексу України є спільними коштами подружжя, було зареєстроване на ім`я ОСОБА_1 . Жодний об`єкт нерухомості, набутий подружжям за більш, ніж 10 років спільного життя, зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 не був.

Фактично укладеним шлюбним договором визнано право власності на спільно нажите нерухоме майно подружися за ОСОБА_2 . Разом з тим даним договором не визнано право власності на жодне нерухоме майно за ОСОБА_1 .

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 має намір звернутися до суду з позовною заявою про визнання частково недійсним, а саме пунктів 2, 3, 9, 12, 13 Розділу 1 Договору, з підстав, зазначених вище.

Тому на підставі вище наведеного заявник просив суддю, вжити заходів забезпечення позову.

За правилами ч. 1 ст. 153 ЦПК України суд проводить розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Із роз`яснень Верховного Суд України у п. 4 постанови Пленуму від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК заходів забезпечення позову. Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. При цьому, під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Отже, невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам. Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення. Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку. Заходи щодо забезпечення позову мають застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Отже, підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2020 року у справі №520/5745/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS №005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини ).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Слід відзначити, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість відчуження спірного майна без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх доказами згідно зі статтею 81 ЦПК, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дії відповідача спрямовані на відчуження нерухомого майна, тому не доведено, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, позивач належним чином не обґрунтував заяву про забезпечення позову в частині того, що існує ризик реалізації вказаного майна під час розгляду справи.

При цьому, із вказаної заяви, та доданих до неї документів не вбачається ризиків здійснення відповідачем будь-яких дій, направлених на відчуження вказаного майна.

Так, невжиття саме таких заходів забезпечення позову (не призведене до утруднення чи неможливості виконання рішення суду у випадку задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та стягнення грошових коштів.

З врахуванням наведеного, суд, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, враховуючи співмірність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

Разом з тим, до заяви про забезпечення позову не додано будь-яких доказів того, що відповідачі намагаються уникнути виконання судового рішення або ж вживає заходи щодо відчуження належного йому майна.

Посилання представника позивача у заяві про забезпечення позову на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення заявлених вимог не є обґрунтованою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з урахуванням роз`яснень Верховного Суду України та позиції Європейського суду з прав людини, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, враховуючи також, що майбутній позов заявника містить вимоги немайнового характеру, суд не може визнати застосування забезпечення позову у даному випадку законним та доцільним, а тому приходить до висновку, що підстави для вжиття заходів забезпечення позову відсутні.

На підставі вище викладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

Керуючись статтями 149-153, 258-261-210 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Ювченко Андрія Васильовича про забезпечення позову до подання позовної заяви у цивільній справі №369/14706/23, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Андрій ВОЛЧКО