Номер провадження: 22-ц/813/664/23
Справа № 522/9983/15-ц
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретарів судового засідання: Тищенко М.В., Дерезюк В.В., Трофименко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» (до зміни найменування Акціонерне товариство «Альфа-Банк») на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за Договором кредиту № 2007/686-Ф03.7/110 від 02.02.2007 року в розмірі 79 514,40 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ухвалення рішення та стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.02.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (з 16.04.2010 року перейменований в ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №2007/686-Ф03.7/110, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 53260,00 доларів США з графіком повернення кредиту, передбаченим п. 1.1 Договору та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором до 01.02.2022 року зі сплатою 12,25 процентів річних.

Свої зобов`язання по Договору позивач виконав належним чином в повному обсязі, однак відповідач ухиляється від належного виконання взятих на себе зобов`язань та станом на 16.03.2015 року має заборгованість у розмірі 79 514,40 доларів США.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», в якому просила визнати недійсним кредитний договір № 2007/686-Ф03.7/110 від 02.02.2007 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 11.01.2006 року між ПП «Прогрес-Рієлт» та ОСОБА_1 було укладено договір інвестування № 3Б/ПР-3-82 з метою отримання ОСОБА_1 (інвестором) права на житло.

02.02.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №2007/686-Ф03.7/110, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 53260,00 доларів США зі сплатою 12,25 процентів річних.

У зв`язку із цим 02.02.2007 року було укладено додаткову угоду до договору про інвестування №3Б/ПР-3-82.

Також, 02.02.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на незакінчену будівництвом квартиру, будівельний номер АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 посилається на те, що спірний Договір кредиту не містить всіх необхідних умов, які вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договорів споживчого кредитування, а саме: не містить визначення порядку зміни і припинення його дії; не містить детальний розпис загальної вартості кредиту та графік платежів. Також, п.2.6.1, 2.6.2, 2.6.3, 4.4, 4.5 встановлюють дискримінаційні для споживача умови, які надають Банку право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань, а п.2.6 Договору містить дискримінаційні умови зміни банком відсоткової ставки в односторонньому порядку.

Відтак, ОСОБА_1 , як споживачу відповідних послуг була надана недостовірна та неповна інформація, що мало наслідком підписання споживачем даного кредитного договору на умовах, які за умови надання такої інформації, могли б бути споживачем або змінені, або взагалі споживач відмовився б від підписання кредитного договору на таких умовах.

Крім того, ОСОБА_1 вказує на те, що вона була введена в оману не тільки щодо умов, а і щодо причин укладання спірного договору, оскільки між банком та ПП «Прогрес-Рієлт» існувала угода про спільну діяльність та взаємну рекламу послуг банку щодо отримання кредиту та послуг забудовника відповідно.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року у задоволенні первісного позову ПАТ „Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено в повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ „Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК», про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним - задоволено.

Визнано кредитний договір №2007/686-Ф03.7/110 від 02.02.2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 - недійсним.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (нова назва акціонерного товариства «Альфа-Банк») подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року та ухвали нове рішення, яким позовні вимоги АТ «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити, у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 про визнання договору недійсним - відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Протокольною ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.09.2023 року уточнено найменування правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «СЕНС БАНК».

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ „Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 , визнаючи недійсним кредитний договір №2007/686-Ф03.7/110 від 02.02.2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що:

- банком не доведена видача кредитних коштів по спірному договору саме у валюті, у зв`язку з чим не доведена заборгованість ОСОБА_1 у валюті, згідно наданого Банком розрахунком;

- банк, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи недобросовісно та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для нього умовах, з якими позичальник як споживач, був позбавлений з вини кредитора реальної можливості ознайомитись та оцінити належно;

- ОСОБА_1 , підписавши кредитний договір, хоча і підтвердила свій намір на отримання банківського кредиту, однак, таке її волевиявлення не було вільним та спрямованим на настання реальних правових наслідків саме на таких умовах;

- сам факт виконання ОСОБА_1 кредитного договору не може підтверджувати волевиявлення ОСОБА_1 на його укладення в саме такій редакції, оскільки таке виконання договору відбувалося з дефектом волі, під впливом обману, а саме відсутності у позивача достатньої та правдивої інформації, яку йому мав би надати відповідач, але не надав;

- єдиним ефективним способом захисту прав позивача є визнання кредитного договору недійсним в цілому та відмова у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості;

- умови кредитного договору щодо переліку прав та обов`язків, які покладені кредитним договором на сторони містять суттєвий їх дисбаланс на користь Банку;

- п. 3.3.15. кредитного договору Банком всупереч законодавству про захист прав споживачів була встановлена одноразова комісія за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- 11 січня 2006 року між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Прогрес-Риелт» був укладений договір №3Б/ПР-3-82 про інвестування, за умовами якого в порядку передбаченому цим договором підприємство - ПП «Прогрес-Риелт» зобов`язується передати у власність інвестора - ОСОБА_1 об`єкт інвестування, а інвестор зобов`язується прийняти об`єкт інвестування і сплатити за нього підприємству інвестиції. Термін проведення ремонтних робіт інвестором в новозбудованому майні - один рік з дати введення об`єкту будівництва в експлуатацію, орієнтований строк закінчення будівництва і здачі об`єкту будівництва в експлуатацію - третій квартал 2008 року. Розмір інвестиції становить 369964 гривні 26 копійок.

За цим договором об`єктом будівництва - багатофункціональний громадсько-житлово-готельний комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (будинок АДРЕСА_2 . Підприємство має право укладати договори щодо продажу (відчуження) об`єкту інвестування відповідно договору №3Б-ПР-1 від 29.12.2005 року між підприємством та ТОВ «ПРОГРЕСБУД». Новозбудованим майном - квартира будівельний номер АДРЕСА_3 об`єкту будівництва. Новозбудоване майно є новозбудованим житлом, що буде використовуватись інвестором як місце проживання. Право власності інвестора на новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України (т.1 а. с. 78-80);

- 02 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», пізніше Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та Акціонерне товариство «Альфа-Банк» на підставі рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, яким затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати, визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15 жовтня 2019 року) - (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений договір кредиту №2007/686-Ф03.7/110, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 53 260 доларів США, зі сплатою 12,25 % процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості: з березня 2007 року по січень 2022 року щомісячно рівними частками по 296 доларів США; у лютому 2022 року - 276 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 01 лютого 2022 року. Кредит надається Позичальнику на наступні цілі: фінансування інвестування житла - квартири, будівельний номер АДРЕСА_1 , відповідно до договору про інвестування від 11 січня 2006 року №3Б/ПР-3-82, що укладені між позичальником та приватним підприємством «Прогрес-Риелт».

Згідно з пунктом 1.3 вказаного договору, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає: в день укладення цього договору - з позичальником, іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру будівельний номер АДРЕСА_1 , що належить позичальнику на підставі договору, визначеного в п.1.2 цього договору, заставною вартістю 369964 гривні 26 копійок, договір підлягає нотаріальному посвідченню, а обтяження майнових прав на квартиру іпотекою - реєстрації в державному реєстрі іпотек у встановленому порядку (т.1 а. с. 75-78);

- додатковою угодою від 02.02.2007 року до Договору №ЗБ/ПР-3-82 про інвестування від 11.01.2016 року, яка підписана трьома сторонами: ПП «Прогрес-Риелт», ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк» визначено Порядок отримання інвестором правовстановлюючих документів на житло після введення будинку в експлуатацію (т.1 а. с. 81);

- 02.02.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 на виконання зобов`язань останньої за кредитним договором №2007/686-Ф03.7/110 від 02.02.2007 року, укладений іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 передала Банку в іпотеку незакінчену будівництвом квартиру будівельний номер АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком експерта № 009/2/1-010 від 19.10.2018 року вказано, що згідно наданих на дослідження банком виписок, встановлено відображення банком операцій з внесення від імені ОСОБА_1 готівкових коштів по договору кредиту №2007/686- ФО3.7/110 від 02.02.2007, протягом періоду з 05.03.2007 року по 17.09.2009 року, загальна сума яких складає з погашення кредиту протягом періоду з 05.03.2007 року по 10.12.2008 року у сумі 6 512,00 доларів США на рахунок № НОМЕР_1 ; погашення відсотків протягом періоду з 05.03.2007 року по 17.09.2009 року у сумі 12 203,33 доларів США, тому числі: погашення прострочених відсотків у сумі 100,00 доларів США на рахунок № НОМЕР_2 , у сумі 222,31 доларів США на рахунок № НОМЕР_3 , та погашення строкових відсотків у сумі 11 881,02 доларів США на рахунок № НОМЕР_4 .

Позивач посилається на те, що банк виконав належним чином в повному обсязі свої зобов`язання за кредитним договором, однак відповідач ухиляється від належного виконання взятих на себе зобов`язань та станом на 16.03.2015 року має заборгованість у розмірі 79514,40 доларів США.

Відповідач в свою чергу, посилається на те, що кредитний договір № 2007/686-Ф03.7/110 від 02.02.2007 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 є недійсним так як його умови порушують законодавством про захист прав споживачів для договорів споживчого кредитування, а кредитних коштів в іноземній валюті готівкою вона не отримувала, в зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом.

Колегія суддів виходить з такого.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

За змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-1341 цс 15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Задовольняючи зустрічний позов та визнаючи недійсним кредитний договір повністю, суд першої інстанції погодився з доводами зустрічної позовної заяви, вважаючи доведеними обставини, що:

- споживач не була належним чином повідомлена про дійсні умови кредитування до моменту підписання кредитного договору і введена Банком в оману;

- банк не надавав позичальнику валютні кошти як кредитні на підставі укладеного договору;

- кредитний договір в частині покладених на сторони прав та обов`язків, містить суттєвий їх дисбаланс на користь Банку;

- п. 3.3.15. кредитного договору Банком всупереч законодавству про захист прав споживачів була встановлена одноразова комісія за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту.

Висновок суду про порушення Банком законодавства про захист прав споживачів для договорів споживчого кредитування у зв`язку з ненаданням споживачу належної деталізованої інформації про умови кредитування, а також орієнтовної сукупної вартості кредиту мотивований з посиланням на відповідні норми пунктів 2.1., 2.2., 2.3., 2.5. та 3.1. Постанови Правління Національного банку України за № 168 від 10 травня 2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808.

Як вбачається з преамбули Постанови № 168 від 10.05.2007 року вона прийнята з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів та забезпечення надання банками споживачам повної інформації про сукупну вартість кредиту Правління Національного банку України.

В даній Постанові, яка набула чинності 05.06.2007 року, міститься вимога про зобов`язання перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Проте дана постанова набула чинності 05.06.2007 року, в той час, як кредитний договір укладений 02.02.2007 року.

На час укладення кредитного договору Закон «Про захист прав споживачів» у ч. 4 ст. 11 вимагав, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

При цьому Законом на відміну від Постанови № 168 від 10 травня 2007 року на кредитора не покладався обов`язок надання споживачеві в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Тому сама по собі відсутність окремого у письмовому вигляді документу з інформацією про умови кредитування та сукупну вартість кредиту за кредитним договором № 2007/686-Ф03.7/110 від 02.02.2007 року, не є достатньою підставою для висновку, що Банком при видачі були порушені вимоги ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з ч. ч. 1-3 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З обставин, які встановлені судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 11.01.2006 року уклала інвестиційний договір з ПП «Прогрес-Риелт» з метою отримання прав на новозбудоване майно - квартиру загальною площею 75,20 кв. м. в об`єкті будівництва - будинку АДРЕСА_2 . Розмір інвестиції склав 369 964 грн. 26 коп., яка підлягала внесенню до 02.02.2007 року. Умовами Інвестиційного договору передбачено, що розрахунки за цим Договором здійснюється в безготівковій формі Інвестором виключно з власного поточного рахунку фізичної особи в національній валюті України або через касу Банку.

При цьому умовами цього Інвестиційного договору не передбачено, що власний рахунок фізичної особи, з якого здійснюється оплата Інвестиційного внеску має бути відкритим виключно у ПАТ «Укрсоцбанк», а самі інвестиційні кошти або їх частина мають бути перераховані через кореспондентські, транзитні або інші рахунки ПАТ «Укрсоцбанк» чи його клієнтів (осіб, які обслуговуються у цьому Банку).

При таких обставинах сама по собі наявність належним чином оформленого договору про спільну діяльність між ПАТ «Укрсоцбанк» та забудовником - ПП «Прогрес-Риелт», яке отримавши інвестиційні кошти від ОСОБА_1 не виконало своїх зобов`язань та не здало об`єкт будівництва (і як слідство квартиру, будівництво якої проінвестувала ОСОБА_1 ) в експлуатацію, не свідчить, що ПАТ «Укрсоцбанк» заздалегідь разом із забудовником розраховували на нав`язування ОСОБА_1 кредиту для можливості здійснення нею інвестиційного внеску за новозбудовану квартиру, будівництво якої забудовником і не планувалося здійснювати, а грошові кошти таким чином привласнити.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За відсутності належного доведення у судовому порядку попередньої змови між ПП «Прогрес-Риелт» (забудовник) і ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитор інвестора) щодо незаконного збагачення шляхом шахрайства або іншим протиправним шляхом за рахунок грошових коштів ОСОБА_1 , як особистих, так і отриманих у цільовий кредит на придбання житла, відповідні доводи про це ОСОБА_1 , не можуть вважатися достатніми для набуття висновку про введення її в оману з боку Банку, як учасника незаконної схеми з використанням кредитних коштів Банку.

Оскільки зобов`язання ОСОБА_1 за інвестиційним договором передбачали оплату інвестиції у розмірі 369 964 грн. 26 коп. до 02.02.2007 року в безготівковій формі Інвестором виключно з власного поточного рахунку фізичної особи в національній валюті України або через касу Банку, вбачається реальна заінтересованість саме у ОСОБА_1 в отриманні даної грошової суми або необхідної її частки для внесення інвестиції у відповідності до умов укладеного нею 11.01.2006 року договору про інвестування. При цьому ОСОБА_1 не була обмежена у часі (більше 12 місяців) щодо вибору кредитора і 24.01.2007 року подала до Банку письмовий запит на отримання кредиту у розмірі 53 260 доларів США на строк 180 місяців (т.3 а. с. 80-81).

Також ОСОБА_1 не заперечувала здійснення Банком перерахунку кредитних коштів у розмірі 268 963,00 грн на оплату інвестиційного договору з ПП «Прогрес-Риелт».

Крім того, як вбачається матеріалів справи, кредитний договір містить чітку зазначену суму кредиту, мету надання кредиту; форми його забезпечення; розмір процентів за користування кредитом; суму кредиту та її складові, строк, на який надається кредит, детальний розпис та суму ануїтетних платежів за договором та строки їх здійснення, а також розмір процентів, порядок їх сплати, розмір одноразової комісійної винагороди за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, можливість та наслідки дострокового повернення кредиту та його умови, а також умови відповідальності сторін.

З встановлених у справі обставин вбачається, що ОСОБА_1 на протязі тривалого періоду здійснювала повернення кредиту та оплату відсотків за користування кредитом у доларах США, що підтверджується і висновком судової експертизи, а також неодноразово у 2008 році зверталась до Банку з письмовими заявами, в яких просила надати відстрочку з повернення тіла кредиту через зростання курсу долара США до гривні та надати їй кредитні канікули на тіло кредиту на 18 місяців та на 50% щодо процентів без підвищення процентної ставки, стверджуючи що на таких умовах вони з чоловіком (поручителем по кредиту), будуть спроможні здійснювати оплату (т.3 а. с. 77-79).

Висновки районного суду про недоведеність видачі кредиту саме в доларах США та що надані банком три копії заяви на видачу готівки №1 від 05.02.2007 року (а.с. 13 том.1; а.с. 84 том 3; а.с. 91 том 3) не є належним доказом факту видачі готівкових валютних коштів, не відповідають обставинам справи і дослідженим доказам, оскільки засновані на припущеннях, які суд без підтвердження належними доказами і без належної мотивованої оцінки не взяв до уваги.

При цьому вказуючи у рішенні, що три копії заяви на видачу готівки №1 від 05.02.2007 року (а.с. 13 том.1; а.с. 84 том 3; а.с. 91 том 3), очевидно відрізняються одна від одної з огляду на характер та форму підписів відповідних осіб в цих заявах, більше того, Заява на аркуші справи 84 том 3 взагалі не містить підпису ОСОБА_1 тоді як дві інші Заяви містять підпис отримувача, суд не встановив обставин відсутності підпису позичальника на одній із наданих заяв і не мотивував чому ця обставина є визначальною для набуття висновку про недоведеність Банком факту видачі кредиту в іноземній валюті з конвертацією у гривню з огляду на те, що в інших 2-х примірниках підпис позичальника є, достовірність цього підпису не спростована, а сама ОСОБА_1 не заперечувала і матеріалами справи підверджується перерахування Банком кредитних коштів у складі інших власних коштів ОСОБА_1 забудовнику на оплату інвестиційного внеску ОСОБА_1 за договором інвестування від 11.01.2006 року. Також, як вже зазначалося, матеріалами справи підтверджується і часткова оплата ОСОБА_1 кредиту та процентів за користування кредитом на протязі багатьох місяців.

Матеріалами справи підтверджено, що підписуючи кредитний договір та укладаючи додаткову угоди до кредитного договору, здійснюючи протягом тривалого часу повернення кредиту у доларах США та оплату процентів в цій же валюті, звертаючись із заявами про надання розстрочки та кредитних канікул через зростання курсу долара США по відношенню до гривні та через падіння рівня сімейного доходу позичальника, ОСОБА_1 була ознайомлена та погодилася з усіма умовами отримання та повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором.

Разом з тим, згідно з матеріалами кредитної справи ОСОБА_1 заздалегідь до підписання кредитного договору, ініціювала процедуру його укладення в доларах США та не мала об`єктивних перешкод ознайомитись із умовами видачі та повернення кредиту.

У матеріалах справи відсутні докази спростування презумпції правомірності правочину, зокрема, не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало приховування реального розміру відсоткової ставки та/або сукупної вартості кредитного договору, і такими діями відповідача були порушені права позивача, ОСОБА_1 не надано.

Наявні в справі та досліджені судами попередніх інстанцій докази вказують на те, що позичальник з березня 2007 року до вересня 2009 року, тобто протягом 2,5 років (30 місяців) - вносила платежі на погашення кредиту та процентів за користування кредитом в доларах США.

Отже, ОСОБА_1 систематично сплачуючи протягом тривалого часу періодичні платежі за договором, звертаючись із заявами про відстрочку сплати кредиту та надання кредитних канікул щодо тіла кредиту та частково процентів за користування кредитом з посиланням на зростання курсу долара США до гривні, усвідомлювала умови договору, підтверджувала факт виникнення зобов`язань за кредитним договором в іноземній валюті та погоджувалася з умовами кредитного договору, не порушувала питання про його розірвання.

Слід звернути увагу, що з позовом про визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_1 звернулась у березні 2016 року, тобто через 9 років після його укладення і через один рік після звернення Банку до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Зазначення у висновку експерта, що в межах наданих на дослідження матеріалів справи не надається за можливе підтвердити або спростувати документально первинними документами та регістрами бухгалтерського обліку видачу 02.02.2007 року кредитних коштів в іноземній валюті в сумі 53260,00 доларів США за Договором кредиту №2007/686-Ф03.7/110 від 02.02.2007 року готівкою через касу Банку без відкриття Позичальнику поточного рахунку, категорично не спростовує з огляду на наведені обставини, факту відсутності у ОСОБА_1 зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за кредитним договором від 02.02.2007 року в іноземній валюті (доларах США).

На час виникнення укладення оспорюваного кредитного договору, нормативним актом, який регулював правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, був, зокрема, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Відповідно до статті 5 вказаного Декрету КМУ, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту другого статті 5 Декрету КМУ.

За змістом статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції на час укладення оспорюваного кредитного договору) операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик визначались як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлювався також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у пункті 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що на час укладення оспорюваного кредитного договору від 02 лютого 2007 року, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до вимог підпункту «в» пункту четвертого статті 5 Декрету КМУ індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, які законодавством не встановлені.

Отже, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ була наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Тобто надання кредитів у іноземній валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечило вимогам законодавства України чинного на час укладення оспорюваного кредитного договору.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що банк дотримався вимог законодавства щодо надання кредиту в іноземній валюті, оскільки оспорюваний договір укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг».

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що зміст договору кредиту суперечить положенням пунктів 2, 4 глави 3 розділу III Інструкції, та що згідно з законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, не було передбачено такого способу видачі іноземної готівкової валюти, який зазначено в оспорюваному договорі.

Згідно з пунктом 2.1 договору кредиту надання кредиту в долара США має здійснюватись з позичкового рахунку № НОМЕР_1 , шляхом конвертації черз касу Банку на цілі визначені у п. 1.2 договору.

На виконання цих умов договору 02 лютого 2007 року ОСОБА_1 звернулася до АКБ «Укрсоцбанк» із заявою про видачу готівки в сумі 53 260 доларів США, що було еквівалентно 268 963 грн.

Отже, під час надання кредиту в доларах США банк здійснив його конвертацію (обмін) через операційну касу Київської обласної філії АКБ Укрсоцбанк в гривню, чим повністю дотримався вимог пункту 2.1 кредитного договору від 02 лютого 2007 року № 2007/686-Ф003.7/110. Крім того, чинним на час видачі кредитних коштів законодавством, не встановлювалися заборони щодо видачі кредиту в іноземній валюті з подальшою його конвертацією в національну валюту.

Дані обставини в сукупності, відсутність належних і достатніх доказів про порушення Банком вимог Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору щодо інформації про умови кредитування та орієнтовної сукупної вартості кредиту, а також про не надання позичальнику кредитних коштів саме в іноземній валюті, не надавали суду першої інстанції достатніх підстав для прийняття до уваги відповідних доводів ОСОБА_1 в обгрунтування поданого нею зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, ОСОБА_1 доводила недійсність кредитного договору також встановленою Банком у договорі одноразовою комісією за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи згідно з п. 3.3.15. кредитного договору відповідачем була встановлена одноразова комісія за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту.

Погоджуючись з доводами ОСОБА_1 що встановлена Банком одноразова комісія за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту, суперечить законодавству про захист прав споживачів і є незаконною, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" плата за обслуговування кредиту є змінною величиною, яка розраховується за формулою, тоді як плата за ініціювання кредиту, передбачена в оспореному пункті 3.3.15 кредитного договору, визначена конкретною грошовою сумою, а саме 0,99 від суми кредиту, що становило з перахунку у гривню 2 662 грн. При цьому платіж за ініціювання кредиту врегульовано постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року N 255, а саме як комісія за ініціювання кредиту, що отримані (сплачені) банком і пов`язанні зі створенням або придбанням фінансового інструменту, що обліковується в торговому портфелі з визнанням переоцінки через прибутки/збитки, включають: комісії за оцінку фінансового стану позичальника; комісії за оцінку гарантії, застав; комісії за обговорення умов інструменту; комісії за підготовку, оброблення документів та завершення операції тощо.

Оскільки банком провадилися зазначені дії, а саме було проведено оцінку фінансового стану позичальника, оформлено документи (кредитну справу) та документи з відкриття позичкого рахунку, банком правомірно було утримано одноразову комісію з позичальника за ініціювання кредиту.

До подібних правих висновків дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 17 червня 2021 року у справі N 756/14941/18-ц, провадження N 61-5326св21.

Крім того, судова колегія зауважує, що незгода позичальника з умовою договору про сплату комісії за ініціювання кредиту на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання, не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства.

При таких обставинах та виходячи з наведених у цій постанові підстав та обґрунтувань, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним.

Тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором виходячи із задоволення зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору, рішення суду в цій частині також не може залишатися без змін.

Ухвалюючи власне судове рішення колегія суддів виходить з наступного.

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до п. 3.3.8 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку п. 2.4., 2.5 цього Договору.

Відповідно до п. 3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному у п.1.1 цього договору.

Відповідно до частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Аналізуючи положення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки наданий позичальнику кредит є споживчим, то обов`язковою умовою стягнення заборгованості за кредитним договором, строк виплати якого не настав, з урахуванням вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній до 10 червня 2017 року, є сплив 60 календарних днів після отримання позичальником вимоги банку про дострокове повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів.

Одночасно суд апеляційної інстанції враховує і наступне.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом.

Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року. Частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Отже, ураховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання відповідно до вимог частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, висновок суду апеляційної інстанції про передчасність позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «Девелоп Фінанс», є обґрунтованим та узгоджується з нормами матеріального права, які судом апеляційної інстанції застосовані правильно лише в частині, яка стосується такої складової кредитної заборгованості, як поточна заборгованість (основна заборгованість, строк вимоги за якою ще не настав).

Разом із цим суд апеляційної інстанції не визначив, яка сума основної заборгованості за кредитом з моменту припинення позичальником виконання зобов`язання до звернення до суду з позовом у цій справі є простроченою, а яка сума основної заборгованості за кредитом є такою, строк виконання якої ще не настав, враховуючи визначений у кредитному договорі термін повернення кредиту до 18 грудня 2025 року.

Предметом позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК» є стягнення основної заборгованості за кредитом у сумі 79 514,40 доларів США в гривневому еквіваленту за курсом НБУ на день ухвалення рішення.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком до суду, указаний розмір заборгованості у ОСОБА_1 виник станом на 16.03.2015 року, тобто на момент, коли позичальник фактично припинила виконувати зобов`язання з повернення кредиту.

Як зазначено вище, позичальник ОСОБА_1 востаннє здійснювала оплату за процентами за користування кредитними коштами 17.09.2009 року, а прострочена заборгованість за тілом кредиту виникла 02.02.2009 року, у зв`язку із чим з цього моменту розпочала утворюватися нова складова кредитної заборгованості - залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), тобто частина основної заборгованості, строк вимоги за якою настав.

Банк фактично звернувся до суду з позовом у цій справі у травні 2015 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 16 березня 2015 року розмір основної заборгованості ОСОБА_1 за кредитом у сумі 79 514,40 доларів США розподілився таким чином: 46 748 доларів США - залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 32 766,40 доларів США - залишок простроченої заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.

Вказаний розрахунок не спростований протягом судового розгляду цієї справи.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), з якою узгоджується практика розгляду судами спорів щодо стягнення кредитної заборгованості за договорами, строк виконання за якими було змінено кредитором у односторонньому порядку (постанови Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 699/1537/14 (провадження № 61-16628св20), від 17 січня 2022 року у справі № 1519/2-4141/11 (провадження № 61-5104св21), від 02 лютого 2022 року у справі № 755/11307/17 (провадження № 61-14700св21), колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК», зокрема в частині стягнення основної заборгованості, строк вимоги за якою настав (простроченої заборгованості), також процентів за користування кредитом станом на час звернення до суду у травні 2015 року та з урахуванням позовної давності про застосування якої ОСОБА_1 заявила в суді першої інстанції до ухвалення рішення по суті.

При цьому колегія суддів враховує, що Банком не було надано доказів про направлення ОСОБА_1 досудової вимоги про усунення порушення (сплату простроченої заборгованості) за кредитним договором і сама ОСОБА_1 підтвердила, що не отримувала такої вимоги від кредитора.

Таким чином розмір тіла кредиту з урахуванням позовної давності розраховується за останні три роки, що передували зверненню до суду з позовом у травні 2015 року виходячи з ануїтетних платежів встановлених кредитним договором у розмірі 296 доларів США на місяць, тобто 36 місяців * 296 = 10 656 доларів США. При цьому колегія суддів враховує, виходячи з умов кредитного договору, що щомісячні ануїтетні платежі 296 доларів США включають лише тіло кредиту (з березня 2007 року до січня 2022 року по 296 доларів США щомісячно і останній місяць строку кредитування - 276 доларів США). Тобто 179 місяців *296 = 52 984 доларів США та + 276 = 53 260 доларів США.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за процентами за останні 36 місяців, що передували зверненню Банку до суду у травні 2015 року, заборгованість за процентами становить взагалі 4 024,04 доларів США.

Таким чином сумарна заборгованість за тілом кредиту та за процентами за користування кредитними коштами складає 14 680,04 доларів США (10 656 + 4 024,04).

В решті вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити.

При цьому колегія суддів враховує, що належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована сума саме в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання позову до суду та за подання апеляційної скарги фактично сплачений судовий збір у загальному розмірі 9 135 грн.

Оскільки внаслідок перегляду справи в апеляційному порядку ухвалено нове судове рішення, яким апеляційну скаргу задоволено частково та основний позов майнового характеру задоволений на 18,5 % від заявлених вимог (14680,04/79514*100), з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1690 грн. (14680,04 доларів США* курс долару згідно з розрахунком * 18,5% ).

Крім того, апеляційним судом відмовлено у зустрічному позові про визнання кредитного договору недійсним, тобто у позові немайного характеру.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 є звільненою від сплати судового збору, як споживач, в порядку Закону України «Про захист прав споживачів». Тому сплачений АТ «СЕНС БАНК» судовий збір при поданні апеляційної скарги у розмірі 826 грн. 80 коп. підлягає компенсації Банку за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» (до зміни найменування Акціонерне товариство «Альфа-Банк») - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» заборгованість за кредитним договором № 2007/686-Ф03.7/110 від 02.02.2007 року у розмірі 14 680,04 доларів США.

В решті вимог - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» судовий збір у розмірі 1 690 гривень.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» судовий збір у розмірі 826 грн. 80 коп. за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 25.09.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова