КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Надія Анатоліївна про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, складеного 23.03.2017р. від імені ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 263.

В обгрунтування позовних вимог посилалась на те, що 20.08.2014 року секретарем виконавчого комітету Стайківської ради Кагарлицького району Київської обалсті Мартинюк С.М. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 147 заповіт, вчинений ОСОБА_4 , яка на випадок смерті зробила розпорядження, згідно з яким все її майно, де воно не було, та з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала позивачу - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 87 років заповідач померла. Всі питання, пов`язані з похованния ОСОБА_4 позивач вирішувала сама, оплатила за власний рахунок поховання. 31.05.2018р. ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини. Спадкове майно складається з квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Після заведення спадкової справи їй стало відомо, що 23.03.2017р. приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 263 заповіт, вчинений ОСОБА_4 . Відповідно до якого все майно вона заповідала ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачу відомо, що спадкоємцем за вказаним заповітом є стороння для її тітки людина. На час посвідчення заповіту ОСОБА_4 виповнилось 86 років, при цьому останні роки життя її стан здоров`я різко погіршився. Заповідач була похилого віку, пенсіонеркою, непрацездатною за віком та станом здоров`я, потребувала сторонньої допомоги та перебувала на надомному обліку Територіального центру соціального обслуговування м. Києва на момент складання заповіту мала істотні вади зору, які серед іншого перешкоджали читанню внаслідок старості. З 2013 року перебувала на обліку у Київському міському психоневрологічному диспансері № 4.

На підставі викладеного позивачка просила визнати недійсним заповіт, складений 23.03.2017 року від імені ОСОБА_4 , посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 263.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовано тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги, і не зазначено у рішенні суду, що описова частина висновку судово-психіатричного експерта № 244 від 27.04.2020 року містить детальний опис останніх років життя ОСОБА_4 та її свідчення, які відображені у медичній документації за результатами прийому у лікаря-психіатра.

Вказувала, що у висновку експерта містяться дані з медичної карти ОСОБА_4 про те, що «В записі 08.11.2011 року, зазначено, що в зимовий період проживає в Києві, а навесні перебирається в село...» що з 29.01.2014 року ОСОБА_4 на прийом до лікаря з`являлася виключно у супроводі соціального працівника, так як через похилий вік їй важко себе обслуговувати. Запис 15.01.2016 року свідчить про те, що ОСОБА_4 задоволена наданням послуг соціального працівника, з теплотою говорить про гарні стосунки. Запис 10.01.2017 року на прийомі із соціальним працівником. Запис 31.01.2018 року на прийомі із соціальним працівником.».

Зазначила, що ОСОБА_4 з 2014 року і до останнього свого дня всі дії вчиняла у супроводі соціального працівника, з яким була у гарних теплих стосунках.

Вказувала, що суд першої інстанції не взяв до уваги того факту, що про таку важливу подію як складення та посвідчення заповіту, ОСОБА_4 свого соціального працівника, єдину важливу людину в останні роки життя, не повідомила.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги також вказувала на те, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не взяв до уваги, та не надав оцінку показам свідка ОСОБА_5 , допитаної у судовому засіданні 16.01.2020 року, яка була тим соціальним працівником, та з 2016 року і до самої смерті здійснювала соціальний супровід та доглядала ОСОБА_4 .

Зокрема, свідок ОСОБА_5 показала, що відвідувала ОСОБА_4 кожного дня, і засвідчила, що мала гарні стосунки із ОСОБА_4 , яка вже «дуже погано бачила і нічого не чула».

Також, судом першої інстанції взагалі не було взято до уваги показів свідка ОСОБА_6 допитаного у судовому засіданні, який також підтвердив, що ОСОБА_4 себе погано почувала, пересувалася по стінах, та дуже погано бачила.

Також, судом першої інстанції взагалі не досліджувалася надана для проведення експертизи медична документація пацієнта ОСОБА_4 ..

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані зокрема також тим, що судом першої інстанції не було досліджено, та не було взято до уваги того факту, що заповідач ОСОБА_4 на момент посвідчення оскаржуваного заповіту, посвідченого 23.03.2017 року, мала значні проблеми зі здоров`ям, зокрема мала серйозні вади зору, які заважали їй самостійно прочитати текст заповіту, а тому вона самостійно не могла підписати документ, оскільки не могла бачити його зміст, і їй потрібно було б поставити ручку на місце, де потрібно ставити підпис.

Окрім цього, ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги всі докази у їх сукупній послідовності, а тому предмет позову не досліджувався щодо таких важливих фактів, як: чи перебувала заповідач ОСОБА_4 під час посвідчення оскаржуваного заповіту у незвичайному психофізичному стані (хворобливому стані, стомлення, слабкість, хвилювання, алкогольне або наркотичне сп`яніння, під дією фармакологічних препаратів тощо); чи спостерігався вплив іншої особи в написанні рукописного тексту в оскаржуваному заповіті.

03 липня 2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача - адвоката Іванчук М.М., в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 90-100).

05 липня 2023 року на поштову адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аніскової Надії Анатоліївни, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також просила розгляд справи проводити у її відсутність (а.с. 101-110).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обрунтовував свої висновки тим, що заповіт був належним чином підписаний, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало її волі, відповідно до ст.1234 ЦК України, доказів, що волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало її волі суду не надано, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

У частині першій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

За частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 401/3244/17 зазначено, що заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 у віці 87 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.16 том 1).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є племіницею ОСОБА_4 ..

Відповідно до свідоцтва про право власності від 03.06.2014р. ОСОБА_4 належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19 том 1).

Відповідно до заповіту 20.08.2014 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Стайківської сільської ради Кагарлицького району Київської області Мартинюк С.М., ОСОБА_4 заповіла позивачу ОСОБА_1 все своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалось б, взагалі, все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право (а.с.13 том 1).

Після смерті ОСОБА_4 позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та їй стало відомо, що 23.03.2017 року ОСОБА_4 заповіла на випадок своєї смерті все своє майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що матиме право за законом ОСОБА_2 , який був посвідчений нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. (а.с.15 том 1).

З листа Київського міського територіального центру соціального обслуговування від 05.12.2018 року № 03-1322 заокрема вбачається, що ОСОБА_7 , 1930 року народження, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , перебувала на обліку в спеціалізованому відділенні соціальної допопмоги вдома інвалідам з психічними захворюваннями територіального центру з 13.01.2014 року (а.с. 45 том 1).

В матеріалах справи міститься копія медичного висновоку про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі, з якого вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , протипоказань для надання соціальних послуг у територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) немає (а.с. 46 том 1).

Також встановлено, що в матеріалах справи міститься пояснення третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аніскової Надії Анатоліївни, з яких вбачається, що 23.03.2017 року вона посвідчувала заповіт ОСОБА_4 за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Після прибуття на виклик, до підписання заповіту вона мала попередню розмову з ОСОБА_4 у нотаріуса не виникло жодних підозр щодо психічних розладів ОСОБА_4 чи сумнівів щодо обсягу її цивільної дієздатності. На момент складання заповіту заповідач ОСОБА_4 повністю усвідомлювала значення своїх дій щодо призначення своїм спадкоємцем ОСОБА_2 , добре розуміла та спілкувалася, волевиявлення її було вільним, відповідала на питання чітко і зрозуміло, говорила на кого саме хоче скласти заповіт. Разом з тим, розповідала, що має конфлікт з племінницею, оскільки та забрала в неї документи на квартиру, дуже рідко до неї приїжджає і чекає її найшвидшої смерті.

Також нотаріус в своїх пояснення зазначила, що ОСОБА_4 розуміла, що ОСОБА_8 є нотаріусом. ОСОБА_4 надала нотаріусу в руки оригінали свого паспорту та ідентифікаційного коду для підтвердження її особи та перевірки дієздатності. Поза сумнівом є той факт, що ОСОБА_4 розуміла, що складає заповіт. Перед підписанням заповіту вона, вдягнувши окуляри його самостійно прочитала вголос. Після того, як нотаріус ще раз запитала, чи розуміє вона прочитаний нею текст заповіту і чи не має вона якихось зауважень чи додаткових побажань до нього, вона ствердно відповіла, що текст зрозумілий і повністю її влаштовує.

ОСОБА_4 власноручно написала фразу "текст мені зрозумілий, вголос прочитаний", підписала заповіту та розписалася в Реєстрі вчинення нотаріальних дій (а.с. 109-110 том 1).

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.01.2020 року призначено по даній справі посмертну судову психіатричну експертизу (а.с. 150 том 1).

02 червня 2020 року до суду першої інстанції надійшов висновок судово-психіатричного експерта у відношенні ОСОБА_4 , з якого вбачається, що під час складання заповіту, 23.03.2017 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 виявляла ознаки "Органічного ураження головного мозку судинного генезу, психоорганічний синдром" (F 07.9 за МКХ-10) і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а.с. 162-166 том 1).

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні підстави для визнання заповіту недійсним, враховуючи те, що ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними на момент складання заповіту 23.03.2017 року. Дані обставини підтвержуються висновком судово-психіатричного експерта, а також письмовими поясненнями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аніскової Надії Анатоліївни, яка безпосередньо посвідчувала оспорюваний позивачем заповіт.

Доводи апеляційної скарги про те, заповідач ОСОБА_4 мала серйозні вади зору, які заважали їй самостійно прочитати текст заповіту, а тому вона самостійно не могла підписати документ, оскільки не могла бачити його зміст, а також те, що посвідчення оскаржуваного заповіту мало відбуватися в присутності двох свідків, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки дані твердження є новими підставами позову, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Доводи апелянта щодо не зазначення в рішенні суду описової частини висновку судово-психіатричного експерта № 244 від 27.04.2020 року, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції оцінив вказаний висновок у сукупності з наявними у справі матеріалами та врахував його при вирішенні даного спору.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку про правильність визначення судом першої інстанції характеру спірних правовідносин та норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. ст. 16, 215, 1247, 1248, 1257 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «21» вересня 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник