Постанова

Іменем України

21 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 755/410/22

провадження № 61-2121св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року в складі судді Катющенко В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Рубан С. М., Заришняк Г. М., Куліква С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно нього.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з жовтня 1991 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, який рішенням суду від 30 грудня 2003 року розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився він. З народження йому встановлено інвалідність. Дізнавшись про це, відповідач категорично відмовився визнавати себе його батьком та утримувати його. Того ж місяця відповідач переїхав на проживання до своєї співмешканки, а він разом з матір`ю та старшим братом ОСОБА_4 залишились проживати в квартирі батьків відповідача.

Рішенням суду від 26 грудня 2005 року ОСОБА_2 визнано його батьком.

З червня 2004 року відповідач з ним не спілкувався, не цікавився станом його здоров`я, не придбавав необхідні ліки, тобто не виконував свої батьківські обов`язки. Його вихованням займалася ОСОБА_3 самостійно.

Посилаючись на викладене, оскільки він немає нічого спільного з батьком, не бажає з ним спілкуватися, просив позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Таких обставин не встановлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року виключено резолютивної частини рішення суду висновок щодо місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок щодо відсутності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У лютому 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права (пункти 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року й направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки доказам у справі. Зокрема не врахували, що в матеріалах справи є докази ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків та його винної поведінки. Відповідач не надав доказів, що він вживає заходів щодо налагодження з ним стосунків, цікавиться його станом здоров`я.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

22 березня 2023 року справа № 755/410/22 надійшла до Верховного Суду.

Відповідач надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 26 жовтня 1991 року перебували в зареєстровану шлюбі, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2003 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_1 . При народженні відомості про батька дитини були записані за вказівкою матері ОСОБА_3

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю з дитинства.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 грудня 2005 року ОСОБА_2 визнано батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2005 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання батьківства, стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів мирову угоду по стягненню аліментів.

Відповідно до мирової угоди сторони домовилися, що ОСОБА_2 буде утримувати старшого сина ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 буде утримувати сина ОСОБА_6 (позивача в цій справі).

Згідно з висновком від 23 травня 2022 року № 103/2175/41/3 Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до цього висновку, ОСОБА_2 на засіданні комісії категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітнього ОСОБА_6 та пояснив, що бажає брати участь у вихованні та утриманні сина.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (частина перша статті 164 СК України).

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матері (батька) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю (батьком) конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, установивши, що відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав та бажає спілкуватися з сином, врахувавши висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення його батьківських прав щодо сина, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, та відповідно правильно відмовив у задоволенні позову.

Доводикасаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко