КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5582/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сокуренка Євгена Сергійовича в інтересах акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2022 року у складі судді Плахотнюк К.Г.,

у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист прав споживача кредитних послуг та розірвання кредитного договору та зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_1 про визнання порук припиненими, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що 30 травня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К2K4GK00260009, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 54 655 дол. США на строк до 27 травня 2021 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено договори поруки, відповідно до умов яких останні зобов`язались відповідати солідарно з позичальником за виконання ним умов кредитного договору.

ОСОБА_1 в порушення умов договору не здійснював погашення заборгованості у визначеному порядку, у зв`язку з чим станом на 11 вересня 2015 року у нього виникла заборгованість у розмірі 69 380, 77 дол. США, з яких: 31 374, 50 дол. США заборгованість за кредитом; 17 210, 48 дол. США заборгованість за процентами за користування кредитом; 20 795, 79 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

З огляду на викладене вище, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 69 380, 77 дол. США.

У січні 2018 року ОСОБА_1 було подано зустрічний позов до банку про захист прав споживача кредитних послуг та розірвання кредитного договору. В якому просив:

- розірвати кредитний договір № К2K4GK00260009, що укладений 30.05.2006 між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- розірвати договір іпотеки, що укладений 30.05.2006 між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобець П.А., зареєстрований в реєстрі за № 2359

- визнати припиненою іпотеку нерухомого майна за договором договір іпотеки, що укладений 30.05.2006 між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобець П.А., зареєстрований в реєстрі за № 2359

- розірвати договір поруки № K2K4GK00260009/1, що укладений 30.05.2006 між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- визнати припиненою поруку за договором поруки № K2K4GK00260009/1, що укладений 30.05.2006 між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- розірвати договір поруки № K2K4GK00260009/2, що укладений 30.05.2006 між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- визнати припиненою поруку за договором поруки № K2K4GK00260009/2, що укладений 30.05.2006 між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- розірвати договір поруки № K2K4GK00260009/3, що укладений 30.05.2006 між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- визнати припиненою поруку за договором поруки № K2K4GK00260009/3, що укладений 30.05.2006 між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

У липні 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 також подали зустрічний позов до АТ КБ «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_1 про визнання порук припиненими. Просили визнати припиненою поруку за договорами поруки

- № K2K4GK00260009/1, що укладений 30.05.2006 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- № K2K4GK00260009/2, що укладений 30.05.2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- № K2K4GK00260009/3, що укладений 30.05.2006 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2022 року первісний позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист прав споживача кредитних послуг та розірвання кредитного договору залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до АТ КБ «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_1 про визнання порук припиненими задоволено.

Визнано припиненим договір поруки № K2K4GK00260009/1, що укладений 30.05.2006 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк».

Визнано припиненим договір поруки № K2K4GK00260009/2, що укладений 30.05.2006 року між ОСОБА_3 та АТ КБ «ПриватБанк».

Визнано припиненим договір поруки № K2K4GK00260009/3, що укладений 30.05.2006 року між ОСОБА_4 та АТ КБ «ПриватБанк». Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Сокуренко Є.С. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» та задоволених зустрічних вимог позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та прийняти в цій частині нову постанову, якою первісний позов АТ КБ «ПриватБанк» частково задовольнити, стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №K2K4GK00260009 від 30.05.2006 станом на 06.07.2012 у розмірі 37 591,43 доларів США, з якої: 30 930,85 доларів США - кредит; 5 120,84 доларів США - відсотки; 1 539,74 доларів США - пеня. Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати.

Вказано, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що заборгованість за кредитним договором є недоведеною та необґрунтованою, оскільки на підтвердження заборгованості банком було надано розрахунок за кредитним договором.

Скаржник не погоджується з покладеним в основу рішення експертним висновком № 2772 від 20.03.2019, який не належним та допустим доказом в розумінні ст. 77-80 ЦПК України є неповним та необґрунтованим, оскільки ним не установлено дійсний розмір заборгованості за кредитним договором.

Не враховано судом практику Верховного Суду у постановах від 26.05.2021 у справі № 202/2543/16, від 25.04.2018 У справі № 401/9687/21.

Зазначено, що не врахував суд й рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.12.2012 У справі № 2610/22829/2012, яке змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014 та має преюдиційне значення для розгляду цієї справи, де встановлено заборгованість боржника на суму 37 591,43 Дол. США.

Крім того, вважає помилковими висновки суду про пропуск банком шестимісячного строку пред`явлення вимог до поручителя, що призвело до безпідставного задоволення зустрічних вимог про припинення поруки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Адвокат Марченко В.С. в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 подав відзиви на апеляційну скаргу, в якому заперечують проти її задоволення, вважають її безпідставною та необґрунтованою та просять рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2022 року залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши представника АТ КБ «ПриватБанк» Хитрову Л.В., яка просила апеляційну скаргу задовольнити, адвоката Марченка Л.В. в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання порук припиненими, а тому в іншій частині колегією суддів не переглядається.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі зазначеним вимогам.

Як убачається з матеріалів справи, 30.05.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № K2K4GK00260009, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 54 655 дол. США для придбання житла, а також 7 996,71 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п. 2.1.3, п. 2.2.7 кредитного договору на строк до 27.05.2021 (а.с. 13-14 т.1).

На забезпечення виконання зобов`язання, 30.05.2006 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 104-106 т.1).

З метою забезпечення виконання зобов`язання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договори поруки, відповідно до умов яких останні зобов`язались відповідати солідарно з позичальником за виконання ним умов кредитного договору (а.с. 15-17 т.1).

Встановлено, що 22.09.2015 банком було направлено повідомлення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про дострокове повернення кредиту (а.с. 9 т.1).

При цьому, 18.06.2012 Банком було направлено вимогу ОСОБА_1 , де він вимагав у останнього повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкції нараховані на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги (а.с. 107 т.1).

У червні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення (а.с. 111-114 т.1).

01.03.2013 ПАТ КБ «ПриватБанк» вдруге звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про повне дострокове погашення кредиту (а.с. 108 т.1).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26.11.2014, змінено заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04.12.2012, шляхом зменшення суми заборгованості за кредитним договором № K2K4GK00260009 від 30.05.2006 укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з 508 468 грн 46 коп. до 300 355 грн 50 коп., яка підламала стягненню з останнього за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки. Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04.12.2012 в частині виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 скасовано. В цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 116-126 т.1).

Залишаючи без задоволення позов АТ КБ «ПриватБанк», районний поклав у основу експертний висновок № 2772 від 20.03.2019 в якому зазначено, що у зв`язку з відсутністю повного обсягу документів бухгалтерського обліку ПАТ КБ "ПриватБанк" та інших документів в межах наявних матеріалів, неможливо в повній мірі дослідити відповідність "Розрахунку заборгованості за договором № К2K4GK00260009 від 30.05.2006, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 11.09.2015 умовам кредитного договору № К2K4GK00260009 від 30.05.2006 та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту, а також встановити дійсний розмір заборгованості станом на 11.09.2015.

Між тим з таким висновком районного суду про необґрунтованість вимог та те, що заборгованість є недоведеною не можливо погодитися, з огляду на таке.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику чатинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно з частиною першої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 202/2543/16 (провадження № 61-16922св20) зазначено, що: "висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України). Безспірно встановлено, що між АТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем укладено кредитний договір, а також у зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань з повернення кредиту виникла заборгованість за кредитним договором. Суд першої інстанції у порушення статей 263-265 ЦПК України належно не встановив всі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не забезпечив повного та всебічного її розгляду, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам, не сприяв сторонам у здійсненні їх процесуальних прав, що призвело до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку із недоведеністю позовних вимог. При цьому, суд не врахував, що факт отримання коштів відповідачем не оспорювався, договір ним частково виконувався (частини перша статті 82 ЦПК України), а згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Розрахунок заборгованості, наданий банком та виписка по рахунку, судом взагалі не досліджувалися. Колегія суддів вважає безпідставними посилання суду першої та апеляційної інстанцій, як на підставу для відмови у задоволенні позову банку, на висновок судово-економічної експертизи від зі березня 2017 року, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а не висновком експертизи, який оцінюється на рівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення (стаття 110 ЦПК України). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини друга статті 89 ЦПК України). При цьому ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не надали правової оцінки доводам банку про те, що експертиза була проведена неякісно, містить суперечності, експертом не досліджені всі наявні докази, виписки по рахунку, тощо. Основним порушенням та невиконанням вимог закону судом є те, що встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних правовідносин, вони повністю відмовили у стягненні боргу через неправильний розрахунок заборгованості. Суд у будь якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумнівів, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти".

У постанові Верховного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113 св18) зазначено, що: " колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційного суду, як на законність підстави для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга, третя статті 212 ЦПК України 2004 року). Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти".

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватись на припущеннях (частина перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує мотиви відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 890 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (частина перша статті 110 ЦПК України).

Відповідно до укладеного договору про іпотечний кредит К2K4GK00260009 від 30.05.2006 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 54 655 дол. США з кінцевим терміном погашення до 27.05.2021 включно.

Судом першої інстанції не враховано та не взято до уваги, що судовим експертом не було встановлено дійсний розмір заборгованості за кредитним договором, за відсутністю документального підтвердження.

Таким чином, висновок експерта не відповідає обставинам справи та наданим доказам.

При цьому, суд першої інстанції не врахував, що заборгованість за спірним кредитним договором вже була предметом розгляду судом та встановлена на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04.12.2012 у справі № 2610/22829/2012 за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, яким позов задоволено, було змінено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26.11.2014, шляхом зменшення суми заборгованості за кредитним договором № K2K4GK00260009 від 30.05.2006 укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з 508 468 грн 46 коп. до 300 355 грн 50 коп. (а.с. 116-126 т.1).

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Установлено, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04.12.2012 у справі № 2610/22829/2012 з урахуванням змін, внесених рішенням суду апеляційної інстанції не виконано, погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не відбулося.

Отже, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про не врахування районним судом того, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки залишилося не виконаним, а тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № K2K4GK00260009 від 30.05.2006 встановлена рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.11.2014 у справі №2610/22829/2012 та станом на 06.07.2012 складає 37 591,43 доларів США, з яких : 30 930, 85 доларів США - заборгованість по кредиту; 5 120, 84 доларів США - заборгованість по відсотках; 1 539, 74 доларів США - пеня за період з 06.07.2011 по 06.07.2012.

Між тим, колегія суддів не убачає підстав для стягнення заборгованості з поручителів, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 11 договорів поруки, цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором.

З пункту 12 договорів поруки убачається, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.

Тобто пункт 12 містить умову про збільшений строку позовної давності до п`яти років, а в частині строку дії поруки містить відсилання до основного зобов`язання.

Згідно з п. 5.1. Даний договір у частині п. 3.7. набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах - з моменту надання Позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі виданих Позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором.

Отже, пункти 11,12 Договорів поруки з відсилкою до п. 5.1. Кредитного договору дозволяє дійти висновку, що у Договорах поруки не встановлено строку припинення поруки, оскільки одна умова договорів поруки вказує на дію до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором, а інша - відсилає до терміну дії основного зобов`язання, а основне зобов`язання згідно умови кредитного договору припиняється повним виконанням сторонами зобов`язань за цим Договором.

Встановлено, що у жовтні 2015 позивач звернувся із позовною заявою про стягнення заборгованості та відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Між тим, банком було використане право, передбачене ст. 1050 ЦК України та п. 2.3.3. Кредитного договору достроково вимагати погашення заборгованості у повному обсязі у строк виконання основного зобов`язання, який настав у 2012 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

В силу вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Разом з тим регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки:

- протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України

- протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України);

- протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття "пред`явлення вимоги" та "пред`явлення позову", як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-1451цс16.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 761/19619/14.

Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення усіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватись припис частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Схожий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 2-1169/11.

Таким чином, банк з вимогою до поручителів мав звертися протягом шести місяців з дня встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку передбачему ч. 2 ст. 1050 ЦК України, проте з позовом звернувся лише у жовті 2015 року, а тому підстави для стягнення з поручителів заборгованості відсутні, оскільки строк пред`явлення вимог до них минув.

А отже, порука ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за договорами поруки від 30.05.2006 є припиненою, тому зустрічні позовні вимоги останніх про визнання припиненими порук на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України є доведеними та обґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про відсутність правових підстав до стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кредитної заборгованості у звя`зку з визнанням укладених з ними порук припиненими.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає безпідставними твердження апеляційної скарги про те, що банк звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в межах строків, визначених ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги в частині зустрічних позовних вимог про визнання порук припиненими не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Таким чином, оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог первісного позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 30.05.2006 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову й стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 37 591,43 дол. США. заборгованості за кредитним договором , з якої 30 930, 85 Дол. США - кредит, 5 120, 84 Дол. США - відсотки, 1 539,74 Дол. США - пеня.

В іншій частині позовних вимог про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення районного суду в частині вирішення вимог зустрічного позову про визнання порук припиненими підлягає залишенню без змін.

Окрім цього, відповідно до положень ч.13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягають стягненню понесені по справі судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору під час звернення у суд із позовом та апеляційною скаргою, пропорційно до задоволених вимог, в сумі 25 204 грн 75 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Сокуренка Євгена Сергійовича в інтересах акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2022 року у справі № 752/17604/15-ц в частині відмови в задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення заборгованості скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 30.05.2006, яка станом на 06.07.2012 становить 37 591,43 Дол. США, з якої 30 930, 85 Дол. США - кредит, 5 120, 84 Дол. США - відсотки, 1 539,74 Дол. США - пеня, а також витрати пов`язані з оплатою судового збору в сумі 25 204 грн 75 коп.

В іншій частині позовних вимог про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2022 року в частині вирішення вимог зустрічного позову про визнання порук припиненими залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: