ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/419/23 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Дикун С. І., Хома М. В.,

з участю секретаря - Жук В.М.

сторін:

представника апелянта ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 607/24242/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2023 року (ухвалене суддею Братасюком В.М.) в справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_8 , ОСОБА_9 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_10 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі покликалися на те, що на підставі розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації №7179 від 20.05.1994 року квартира АДРЕСА_1 приватизована та 26.05.1994 року видано свідоцтво про право власності, в якому вказано, що дана квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_11 . 23.10.1998 року покійний ОСОБА_11 склав заповіт, яким заповів усе своє майно ОСОБА_8 . Отже позивачка ОСОБА_8 вважає себе власником вказаної квартири, не залежно від часу прийняття спадщини. При цьому, позивачка ОСОБА_9 , дочка померлого спадкодавця, також прийняла спадщину, так як на час відкриття спадщини вона була неповнолітня.

12.08.2015 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі 607/12094/15-ц скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 від 26.05.1994 року, видане на ім`я ОСОБА_11 , та розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації №7179 від 20.05.1994 року про видачу свідоцтва про право власності на спірну квартиру, а також запис №7702 в реєстровій книзі. Постановою Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі №607/12094/15-ц вищевказане рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У період набрання рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.08.2015 року у справі 607/12094/15-ц законної сили, ОСОБА_10 здійснила приватизацію квартири АДРЕСА_1 та отримала на своє ім`я свідоцтво про право власності на житло, видане Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації від 16.09.2015 року на підставі розпорядження органу приватизації №46586.

Згодом, відповідно до договору купівлі-продажу від 19.07.2017 року, посвідченого приватний нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. №4769, ОСОБА_10 продала вказану квартиру ОСОБА_2

09.09.2021 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/17893/20 визнано недійсними документи, видані органом приватизації в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», про передачу в порядку приватизації квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_10 , а саме розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації №46586 від 16.09.2015 року та свідоцтво про право власності на вказану квартиру від 16.09.2015 року.

На думку позивачів, оскільки ОСОБА_10 не є законним власником спірної квартири, остання не мала права її продажу третім особам. Відтак, квартира АДРЕСА_2 підлягає витребуванню із власності добросовісної набувачки ОСОБА_2 на підставі ст.388 ЦК України.

Позивачі вважають, що оскільки ОСОБА_10 не була власником спірної квартири і, відповідно, не мала права її відчужувати, дане майно вибуло із володіння власника поза його волею та підлягає витребуванню у добросовісного набувача - відповідачки ОСОБА_2 .

Співпозивачем у даній справі є дочка покійного спадкодавця ОСОБА_11 ОСОБА_9 , яка також прийняла спадщину, оскільки на момент прийняття була неповнолітня, а тому володіє обов`язковою часткою у спадковому майні, а саме в розмірі 1/4 спірної квартири.

У зв`язку з наведеним позивачі просили суд:

- витребувати квартиру АДРЕСА_2 із володіння ОСОБА_2 ;

- визнати за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 право власності на квартиру АДРЕСА_2 у відповідних частках: 3/4 та 1/4 частина;

- зобов`язати ОСОБА_2 звільнити квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.02.2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник позивачів адвокат Магдич О.О. подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірним об`єктом є квартира АДРЕСА_2 , яка належала покійному ОСОБА_11 на підставі розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації №7179 від 20.05.1994 року та свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації. З моменту смерті спадкодавця ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , власником спірної квартири АДРЕСА_2 стали двоє його спадкоємців, а саме:

- за заповітом - ОСОБА_8 у розмірі 3/4 частини спадкового майна;

за законом (обов`язкова доля у спадщині неповнолітнього спадкоємця першої черги) - ОСОБА_9 у розмірі 1/4 частина спадкового майна.

Вважає, що мотивація суду щодо відсутності у позивачів оформлених свідоцтв про право власності на спадкове майно, як підставу для відмови в позові, нівелює саму суть спору, оскільки одержати свідоцтво про право власності на успадковану квартиру АДРЕСА_2 позивачі на даний час не можуть, оскільки існує зареєстроване право власності на це майно за відповідачкою ОСОБА_2 .

У оскаржуваному рішенні суду першої інстанції суд відмовив позивачам у поновленні їх права шляхом подання віндикаційного позову, покликаючись на відсутність у них зареєстрованого права власності, проте саме існуюче порушення, яке позивачі просять усунути у своєму позові, і є причиною, з якої вони і не можуть отримати відповідне свідоцтво про право на спадщину. Отже, суд першої інстанції безпідставно не застосував норму ст.388 ЦК України.

У зв`язку з наведеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.02.2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

23.05.2023 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника відповідача адвоката Островської О.Н. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Встановивши, що позивачі ніколи не були власниками спірної квартири, тобто майно не вибувало з їх володіння, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Звертає увагу на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2017 року ОСОБА_2 не знала та не могла знати про те, що колись в майбутньому може виникнути спір і суд у 2021 році ухвалить рішення, яким визнає недійсними свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 від 16.09.2015 року та розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації №46586 від 16.09.2015 року, згідно яких власником зазначеної квартири є ОСОБА_10 , а також право на відчуження продавцем ОСОБА_10 нерухомого мана. Отже, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири.

На дату придбання ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_10 , яка була власником квартири ще з 16.09.2015 року, продала цю квартиру, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири.

Отже, ОСОБА_10 станом на 19.07.2017 року була законним власником квартири АДРЕСА_2 та відповідно до ст.658 ЦК України мала право її продажу. А тому відсутні підстави для застосування до відповідача ст.388 ЦК України, витребування квартири, визнання за позивачами права власності на спірну квартиру та зобов`язання звільнити квартиру.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник апелянтів Магдич О.О. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені у ній.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_11 в порядку приватизації державного житлового фонду набув у власність квартиру АДРЕСА_2 . На підставі розпорядження Тернопільського МБТІ № 7179 від 20.05.1994 року йому було видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

23.10.1998 року ОСОБА_11 склав заповіт, яким спірну квартиру та все належне йому майно заповів ОСОБА_8 . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер.

Згідно матеріалів спадкової справи №193/2015, заведеної щодо майна померлого ОСОБА_11 , позивачі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_11 в порядку спадкування за заповітом та за законом і отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом на грошові вклади.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.08.2015 року у справі №607/12094/15-ц задоволено позов ОСОБА_10 до Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації, третя особа ОСОБА_8 , про скасування свідоцтва про право власності на житло та розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації, скасування запису в реєстровій книзі. Визнано приватизацію квартири АДРЕСА_2 недійсною. Скасовано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 від 26.05.1994 року, видане на ім`я ОСОБА_11 ; розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації від 20.05.1994 року №7179 та запис у реєстровій книзі №7702 про право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

На підставі розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації №46586 від 16.09.2015 року ОСОБА_10 видано свідоцтво про право власності від 16.09.2015 року на квартиру АДРЕСА_2 в порядку приватизації її згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.11.2016 року у справі № 607/12821/16 (з урахуванням ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 14.02.2017 року про виправлення описки щодо прізвища « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_12 ») заяву ОСОБА_13 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 , заінтересована особа ОСОБА_8 про встановлення батьківства задоволено та встановлено факт батьківства, а саме те, що ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

19.07.2017 року між продавцем ОСОБА_10 та покупцем ОСОБА_2 , від імені якої діяла ОСОБА_14 , було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Фіголь Н.Б. та зареєстровано в реєстрі за №4764.

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 15.02.2018 року у справі №607/12094/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.08.2015 року залишено без змін.

Постановою КЦС у складі Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі №607/12094/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_8 задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.08.2015 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 15.02.2018 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_10 до Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації, третя особа ОСОБА_8 про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтва про право власності на житло, розпорядження та запису в реєстраційній книзі відмовлено.

Касаційний суд виходив з того, що ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», яке фактично приймало участь у справі, не є належним відповідачем у справі, а КП «Міське бюро технічної інвентаризації» та ОСОБА_8 , як належні відповідачі за заявленими позовними вимогами, не були залучені до участі у справі, висновки суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_10 , є помилковими.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.09.2021 року у справі №607/17893/20 задоволено частково позов ОСОБА_8 до ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , КП «Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації», третя особа ОСОБА_9 , про визнання недійсними документів, визнання недійсним договору купівлі-продажу, застосування процедури реституції та зобов`язання вчинити дії.

Визнано недійсними документи, видані органом приватизації в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», про передачу в порядку приватизації квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_10 , а саме розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації №46586 від 16.09.2015 року та свідоцтво про право власності на вказану квартиру від 16.09.2015 року. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Вказаним рішення встановлено, що на момент відчуження квартири (19.07.2017 року) АДРЕСА_2 ОСОБА_10 мала правовстановлюючі документи на цю квартиру, відповідно до яких була її власником. Усі вимоги, передбачені ст.203 ЦК України, під час укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , дотримані. Договір нотаріально посвідчений. Підстави визнання договору недійсним чітко визначені ст.215 ЦК України і таких підстав у даному випадку судом не встановлено. Суд зазначив, що в даній справі мало би бути пред`явлено вимогу про витребування майна від добросовісного набувача, а не про визнання договору недійсним.

ОСОБА_8 погодилася з такими висновками місцевого суду та в апеляційному порядку його не оскаржила.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Відповідно до частини першої статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника:

(а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо;

(б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Такі висновки викладені в пункті 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень

Аналогічні висновки викладені у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17.

Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 23 грудня 2022 року у справі № 463/6249/16-ц.

Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц.

Звертаючись до суду із даним позовом позивачі, як на підставу своїх вимог, посилалися на ст.388 ЦК України, зазначаючи, що станом на 19.07.2017 року ОСОБА_10 не була власником спірної квартири, і відповідно, не мала права її відчужувати, дане майно вибуло із володіння власника поза його волею, що є підставою для його витребування у добросовісної набувачки ОСОБА_2 . При цьому, позивачі вважають себе власниками спірної квартири, не залежно від часу прийняття спадщини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.09.2021 року №607/17893/20 встановлено:

«Як убачається зі спадкової справи №193/2015, заведеної щодо майна померлого ОСОБА_11 :

- ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 (дочка померлого) звернулась до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини;

- 17 березня 2015 року ОСОБА_8 (сестра померлого) звернулась до приватного нотаріуса Торезького міського нотаріального округу, який засвідчив її заяву, адресовану приватному або державному нотаріусу та відповідним органам, про прийняття спадщини за заповітом №4-2838, посвідченим Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою;

- 23 березня 2015 року ОСОБА_8 звернулася до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори з заявою, у якій просила визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини у зв`язку з обставинами, зумовленими проведенням АТО;

- відповіддю Першої Тернопільської державної нотаріальної контори №1452/02-14 ОСОБА_8 роз`яснено, що вона вважається такою, що не прийняла спадщину у зв`язку із пропуском встановленого строку для її прийняття;

- рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2016 року (№607/15767/15-ц) позов ОСОБА_8 до ОСОБА_10 , третя особа Перша тернопільська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено. Визначено ОСОБА_8 додатковий строк для подання заяви в Першу Тернопільську державну нотаріальну контору про прийняття спадщини за заповітом за померлим ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 , на строк один місяць з дня набрання законної сили рішенням суду; ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року зазначене рішення залишено без змін;

- 18 липня 2016 року ОСОБА_8 звернулась до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом №1359;

- ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року залишено без змін;

- 05 квітня 2018 року ОСОБА_9 звернулась із заявою до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка складається із грошових вкладів з нарахованими відсотками та компенсаційними виплатами, №562;

- 05 квітня 2018 року ОСОБА_8 звернулась із заявою до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини яка складається із грошових вкладів з нарахованими відсотками та компенсаційними виплатами, №563;

- 05 квітня 2018 року державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Дзюбановською О.І. було видано свідоцтво на спадщину за заповітом №4-2838 ОСОБА_8 , а саме на 3/4 частки грошових вкладів, вартістю 92 451 гривень 60 копійок;

- 05 квітня 2018 року державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Дзюбановською О.І. було видано свідоцтво на спадщину за законом ОСОБА_9 , а саме на 1/4 частки грошових вкладів.»

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачка ОСОБА_8 є такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_11 .

Більше того, співпозивачем у даній справі є дочка покійного спадкодавця ОСОБА_11 ОСОБА_9 , яка також прийняла спадщину, оскільки на момент прийняття була неповнолітня, а тому має право на обов`язкову частку у спадковому майні, а саме в розмірі 1/4 спірної квартири.

З моменту відкриття спадщини позивачі, як спадкоємці, які прийняли спадщину, набули право володіння і користування спадковим майном, а після оформлення своїх спадкових прав та отримання свідоцтв про право на спадщину набудуть право ним розпоряджатися.

Таким чином знаходять своє підтвердження доводи апелянтів, що з моменту смерті спадкодавця ОСОБА_11 власником спірної квартири АДРЕСА_2 стали позивачі.

Отже, помилковим є висновок суду першої інстанції, що позивачами належним, допустимим та достатнім доказом не доведено, що квартира АДРЕСА_2 , котру позивачі просять витребувати у відповідача, належала їм, як власникам, та незаконно, без відповідної правової підстави вибула від них.

Установивши, що спірна квартира набута ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2017 року, стороною якого не були ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , як власники (продавці), а тому спірне нерухоме майно вибуло з власності позивачів поза їхнею волею, у зв`язку з чим існують правові підстави для задоволення позову в частині про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на майно та зобов`язання вчинити дії, апеляційний суд виходить з наступного.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про взаємовиключні вимоги позивачів про визнання права власності на майно та витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки позивачі не завершили процедуру оформлення спадкових прав на спірну квартиру в нотаріальному порядку.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20.

Також судом вірно відмовлено в задоволенні позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 звільнити спірну квартиру.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду в частині відмови про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати.

Ухвалити в даній частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Витребувати з володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2023 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: М.В. Хома

С.І. Дикун