Справа № 125/982/23
Провадження № 22-ц/801/1878/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Салдан Ю. О.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 рокуСправа № 125/982/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.

Секретар: Литвин С. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

Ухвалу постановила суддя Салдан Ю. О.

Ухвалу постановлено о 16:39 год у м. Бар Вінницької області

Дата складання повного судового рішення 02 серпня 2023 року,

Встановив:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 23 листопада 1999 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , який 29 квітня 2014 року рішенням суду було розірвано. Після чого 02 вересня 2015 року шлюб з відповідачем знову було укладено, а 03 грудня 2018 року розірвано за рішенням суду.

За час перебування у шлюбі вони придбали: житловий будинок АДРЕСА_1 , який був зареєстрований на відповідача ОСОБА_2 . За час проживання за спільні кошти ними здійснено добудову будинку та збудовано гараж.

Будівництво здійснювали на підставі рішення виконавчого комітету Барської міської ради Вінницької області № 537 від 07 жовтня 2005 року.

До будинку було підведено водопостачання та газопостачання на підставі дозволів, затверджених рішеннями виконавчого комітету Барської міської ради Вінницької області № 561 від 01 вересня 2005 року, № 715 від 14 листопада 2005 року.

Відповідно до довідки КП «Барське бюро технічної інвентаризації» № 50 від 12 грудня 2022 року, згідно архівних довідок і матеріалів інвентаризаційної справи № 974 станом на 31 грудня 2012 року житловий будинок з належними будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (стара адреса - АДРЕСА_1 зареєстровано 21 листопада 2002 року в книзі за № 6 за Р№ 1166 на праві приватної власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03 вересня 2002 року № 952.

Згідно договору був куплений саманний житловий будинок загальною площею 40,68 кв. м., житловою площею 23,93 кв. м. Згідно дозвільних документів було проведено добудову до житлового будинку, тому загальна площе змінилася з 40,6 кв. м. на 140 кв. м., а житлова площа - з 23,98 кв. м. на 83,6 кв. м. Самовільних побудов немає.

Житловий будинок з прибудовами розташований на земельній ділянці загальною площею 578 кв. м., з них під забудовою - 322 кв. м., під двором - 256 кв. м.

Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, не приватизована.

На підставі викладеного позивач просила: поділити між нею та ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 83,6 кв. м., загальна площа 140 кв. м; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 83,6 кв. м, загальною площею 140 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, що складається із житлового будинку літ. «А», житлової добудови літ. «А1», надбудови літ «А2», прибудови літ. «а2», ганку літ. «а3», гаража літ. «В», підвалу літ. «В1», паркана літ «3», хвіртки літ. «4».

Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2023 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначила, що ухвала суду, на її думку, є необґрунтованою та незаконною, винесеною без повного та всебічного вивчення усіх обставин справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції помилково встановлено тотожність позовів у цій справі та справі №125/742/22, оскільки предметом розгляду було визнання права власності на самочинне будівництво, що вказує на іншу норму матеріального права, яку суд застосував при ухваленні рішення про відмову в задоволенні позову про поділ майна подружжя.

Позивач вважає, що предмет позову був змінений у спосіб заміни одних позовних вимог іншими та вилучення деяких із позовних вимог. Крім того, фактично змінені підстави позову, оскільки у справі № 125/742/22 вказувалось, що конструктивним елементом житлового будинку є прибудови і надбудови, які є самочинним будівництвом, тобто здійснені без відповідного дозволу на виконання будівельних робіт, що підтверджувалось копією рішення виконавчого комітету Барської міської ради Барського району Вінницької області № 467 від 26 червня 2007 року. Проте, у цій справі вказано, що згадані прибудови та надбудови не є самочинним будівництвом, тобто здійснені з попереднім отриманням відповідного дозволу на здійснення будівельних робіт, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Барської міської ради Барського району Вінницької області № 537 від 07 жовтня 2005 року «Про дозвіл на проведення будівництва добудови до будинку та гаража гр. ОСОБА_2 ». Про наявність даного рішення позивачу було не відомо, що підтверджується наданими до справи копіями рішень та супровідних листів до них, датованими після набрання попереднім рішенням законної сили.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не надав.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 - адвокат Заболотна Г. В. та ОСОБА_8. апеляційну скаргу підтримали, просять її задовільнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Глушко О. І. заперечив проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

По справі встановлено, що між сторонами 23 листопада 1999 року зареєстровано шлюб, який було розірвано 29 квітня 2014 року на підставі рішення Барського районного суду Вінницької області.

02 вересня 2015 року між сторонами повторно зареєстровано шлюб, який розірвано на підставі рішення Барського районного суду Вінницької області від 03 грудня 2018 року.

У зв`язку з укладенням шлюбу 08 червня 2019 року дошлюбне прізвище позивача « ОСОБА_1 » змінено на прізвище « ОСОБА_1 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 8).

03 вересня 2002 року позивач ОСОБА_1 , яка діяла від імені ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_2 купив житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями: верандою, ганком та хлівом, що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 03 вересня 2002 року, посвідченим державним нотаріусом Барської державної нотаріальної контори за реєстром № 952 (а. с. 10).

Позивач стверджує, що після придбання вказаного будинку, спільними зусиллями з відповідачем та за спільні кошти вони здійснили добудову, надбудову до будинку та побудували гараж.

Рішенням виконавчого комітету Барської міської ради Барського району Вінницької області № 537 від 07 жовтня 2005 року відповідачу ОСОБА_2 надано дозвіл на проведення будівництва добудови до будинку та гаража - добудову до житлового будинку розміром 3 х 8 та будівництва гаража 6 х 6 м. в АДРЕСА_1 (а. с. 11).

09 грудня 2021 року за заявою ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 23-27).

Згідно даних звіту про проведення обстеження, який виготовлений ФОП « ОСОБА_7 » 20 травня 2022 року, відсоток готовності житлового будинку становить 100%, є можливість визначити окремі частини будинку до поділу (а. с. 28-34).

Постановивши ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що за результатами з`ясування питання щодо тотожності заявленого позову встановлено, що звернення із цим позовом спричинено бажанням позивача подати додаткові докази, які існували на момент попереднього розгляду, однак тоді не подавалися, хоча судовий розгляд проводиться лише на підставі тих доказів, які подані учасниками справи або витребувані судом у передбачених ЦПК України випадках, як передбачає принцип диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України). Відтак, звернення із цим позовом, який є повністю тотожним тому, за результатами якого було ухвалено судове рішення у справі № 125/742/22, за своєю суттю є прагненням позивача після отримання незадовільного для неї результату провести повторний судовий розгляд в суді першої інстанції тотожного позову на підставі нових доказів, що є неможливим в силу норм чинного законодавства щодо обов`язковості судових рішень, які набрали законної сили.

Із таким висновком суду першої інстанції можна погодитися.

Відповідно до статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Отже, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 637/1024/18).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої цієї статті позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також у рішенні від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Закриття провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Суб`єктний склад учасників у цій справі відповідає сторонам, які брали участь у справі № 125/742/22, адже у обох випадках ОСОБА_1 звертається з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного (сумісного) майна подружжя (а. с. 1-5, 82-88).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що у провадженні Барського районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа № 125/742/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

З рішення Барського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року у цивільній справі № 125/742/22 вбачається, що предметом позову у справі було в порядку поділу майна подружжя визнання житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням частки ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частини та визнати за нею, ОСОБА_1 , права власності на 1/2 частину житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що складається з: житлового будинку літ. «А», житлової добудови літ. «А1», надбудови літ. «А2», прибудови літ. «а2», ганку літ. «а3», гаража літ. «В», підвалу літ. «В1», паркану літ. «3», хвіртки літ. «4», що знаходиться по АДРЕСА_2 ; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половини вартості матеріалів, використаних для будівництва паркану, що розташований на території домоволодіння по АДРЕСА_2 , а саме 8610,00 грн. (а. с. 66-68).

Із позовної заяви у даній справі № 125/982/23, ухвала у якій переглядається апеляційним судом, вбачається, що предметом даного позову є поділ між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 83,6 кв. м., загальною площею 140 кв. м; визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 83,6 кв. м, загальною площею 140 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, що складається з житлового будинку літ. «А», житлова добудова літ. «А1», надбудова літ «А2», прибудова літ. «а2», ганок літ. «а3», гараж літ. «В», підвал літ. «В1», паркан літ «3», хвіртка літ. «4» (а. с. 4-5).

Отже, з позовної заяви у цій справі, а також зі змісту рішення суду у справі № 125/742/22 вбачається, що предмети спору у цих справах є тотожними - визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 83,6 кв. м, загальною площею 140 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, що складається з житлового будинку літ. «А», житлової добудови літ. «А1», надбудови літ «А2», прибудови літ. «а2», ганку літ. «а3», гаража літ. «В», підвалу літ. «В1», паркана літ «3», хвіртки літ. «4» у порядку поділу спільного майна подружжя.

За таких обставин доводи апеляційної скарги, що предмет позову був змінений у спосіб заміни одних позовних вимог іншими та вилучення деяких із позовних вимог не заслуговують на увагу, оскільки збільшення чи зменшення розміру позовних вимог не може вважатися зміною предмета позову як такого, з урахуванням одного і того ж способу захисту.

Згідно позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19, підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Фактичні підстави позову у даній справі та справі № 125/742/22 збігаються та обґрунтовуються тим, що у період шлюбу, згідно договору купівлі-продажу від 03 вересня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Барської державної нотаріальної контори Залевською М. Н., зареєстрованого в реєстрі за № 952, сторонами придбано житловий будинок АДРЕСА_1 . Після придбання вказаного будинку, спільними зусиллями та за спільні кошти подружжя здійснило добудову, надбудову до будинку, та побудували гараж. Як наслідок на момент звернення до суду з позовом, згідно копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 будинок має житлову площею 83,6 кв. м, загальна площа 140 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, що складається з житлового будинку літ. «А», житлової добудови літ. «А1», надбудови літ «А2», прибудови літ. «а2», ганка літ. «а3», гаража літ. «В», підвалу літ. «В1», паркана літ «3», хвіртки літ. «4».

Правова підстава позову полягає у посиланні на одні і ті ж норми права у цій справі та у справі № 125/742/22, а саме на статті 60, 70 СК України, як на підставу своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги у частині того, що у цій справі на відміну від справи № 125/742/22 зазначено інші підстави позову не відповідають дійсності, оскільки підставою звернення до суду в обох випадках є саме поділ майна подружжя, а не визначення статусу спірного майна. Сам факт того чи самочинно чи ні здійснено добудови та надбудови до будинку жодним чином не впливає на можливість поділу цього майна у випадку встановлення спільної сумісної власності подружжя та надання усіх правовстановлюючих документів на спірне майно.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2018 року в справі № 916/1764/17 вказав, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, у постанові Верховного суду від 22 липня 2021 року по справі № 910/18389/20.

Отже, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі № 125/742/22 одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тому у суду першої інстанції були наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України.

У встановленому законом порядку рішення Барського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2022 року до суду апеляційної інстанції не оскаржувалось та набрало законної сили.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 01 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:М. В. Матківська
Судді:Ю. Б. Войтко
І. М. Стадник

Повний текст судового рішення складено 28 вересня 2023 року