Справа № 142/218/23
Провадження № 22-ц/801/1858/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Нестерук В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 рокуСправа № 142/218/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Денишенко Т. О.,

за участю секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, застосування наслідків позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Конякіним Михайлом Сергійовичем, на ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області про закриття провадження, постановлену в цій справі 31 липня 2023 року у смт. Піщанці суддею цього суду Нестеруком В. В.,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, застосування наслідків позбавлення батьківських прав.

Позов мотивований тим, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з тим, що вся родина відповідача не визнавала ОСОБА_3 як дитину, яка походить від відповідача, шлюб між сторонами 22 липня 2004 року було розірвано. Відповідач не сплачував аліменти на утримання дитини, які були присуджені рішенням суду у іншій цивільній справі. ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за несплату аліментів, за заявою позивача вносились відомості до ЄРДР з приводу злісного невиконання ОСОБА_2 рішення суду. Через це прізвище дитини було змінено з « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на підставі розпорядження Піщанської РДА №161 від 18 травня 2012 року. З 01 березня 2016 року по 31 січня 2018 року Управлінням соціального захисту населення Піщанського району було призначено тимчасову допомогу ОСОБА_6 як дитині, батько якої ухиляється від сплати аліментів. Окрім того, відповідач протягом тривалого часу вживає алкогольні напої та має хронічну залежність, з 19 січня 2020 року по теперішній час знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-нарколога КНП «Піщанська районна лікарня».

ІНФОРМАЦІЯ_3 року, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, ОСОБА_6 під час виконання бойового завдання у с. Шевченкове Волноваського району Донецької області загинув, що підтверджується його свідоцтвом про смерть від 03 травня 2022 року серії НОМЕР_1 .

Після цього позивач дізналась, що ОСОБА_2 звернувся в установленому законом порядку до держави з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги як члену сім`ї загиблого військовослужбовця. Натомість позивач вважає, що наявні усі підстави для того, щоб позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_6 відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 164 СК України як такого, що протягом усього життя ухилявся від виконання батьківських обов`язків, є хронічним алкоголіком. Звертаючись із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги як члену сім`ї загиблого військовослужбовця, відповідач не дотримався моральних засад суспільства та порушив принцип добросовісності, чим допустив зловживання правом, а тому його потрібно позбавити права на отримання цієї грошової допомоги.

Пославшись на викладене, ОСОБА_1 просила її вимоги задовольнити.

31 липня 2023 року ухвалою Піщанського районного суду Вінницької області провадження у даній справі закрито. Роз`яснено сторонам, що зазначена справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись із цією ухвалою, ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Конякіна М.С., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зокрема скаржник посилається на те, що спір між сторонами фактично виник з приводу порушеного права матері, яка самостійно виховувала сина, а відповідач ухилявся від виховання дитини та був хронічним алкоголіком, тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник відповідача - адвокат Купрій О.М. зазначив, що оскаржувану ухвалу вважає законною та обґрунтованою, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, оскільки позивач ініціює судове провадження у порядку цивільного судочинства тільки з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним, тобто таким, який містить інформацію, що становить предмет доказування у адміністративній справі.

Згідно з п. 15 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

У ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України)

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п.п.1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За правилами ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про оборонні закупівлі», крім спорів, пов`язаних із укладенням державного контракту (договору) про закупівлю з переможцем спрощених торгів із застосуванням електронної системи закупівель та спрощеного відбору без застосування електронної системи закупівель, а також зміною, розірванням і виконанням державних контрактів (договорів) про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»; 14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення державно-приватного партнерства; 15) спорах, що виникають у зв`язку з оголошенням, проведенням та/або визначенням результатів конкурсу з визначення приватного партнера та концесійного конкурсу.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, або такий, що йому не суперечить.

Помилковим є застосування ст. 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є державний орган чи юридична особа публічного права, що здійснює функції суб`єкта владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин, оскільки визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Схожа правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 та від 22 січня 2020 року у справі № 826/8592/16.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

За змістом ст. 165 цього Кодексу право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Частиною 1 ст. 166 СК України визначено, що особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6)втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його загиблого сина ОСОБА_6 та позбавлення права ОСОБА_2 на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця за своїм предметом та правовими наслідками пов`язані з публічно-правовими відносинами позивача з державою, а саме з отриманням одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця відповідно до ст. 16-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Однак із таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись з огляду на таке.

Із фактичних та нормативних підстав позову слідує, що вказаний спір виник між двома фізичними особами щодо порушення права позивача (матері загиблого військовослужбовця) на одноразову грошову допомогу саме з боку ОСОБА_2 , який звернувся в установленому законом порядку до держави із заявою про виплату йому одноразової допомоги як члену сім`ї загиблого військовослужбовця, однак, на думку ОСОБА_1 , не має права на її отримання у зв`язку із ухиленням від виконання ним своїх батьківських обов`язків та тим, що він є хронічним алкоголіком.

Тобто цей спір направлений на перевірку наявності підстав для позбавлення останнього суб`єктивних особистих майнових прав, пов`язаних з батьківством.

Отже, у даному випадку спір стосується припинення певного виду майнових прав одного з батьків після смерті дитини. Такі права не визначаються як владними повноваженнями органів виконавчої влади, так і не залежать від їх рішень, дій чи бездіяльності, а можуть бути засновані чи скасовані лише з підстав, визначених нормативно-правовими актами у галузі сімейного та цивільного права. Тобто між учасниками справи фізичними особами існує спір про право цивільне, що свідчить про приватноправовий характер відносин і спростовує висновки суду першої інстанції про належність спору до юрисдикції адміністративного суду.

Ураховуючи викладене, у справі, яка переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції постановив помилкову ухвалу, чим порушив норми процесуального права, а саме п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та направленню справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Однак апеляційний суд звертає увагу, що відповідними нормами ЦПК України передбачено право судів першої та апеляційної інстанцій на розподіл судових витрат виключно у рішенні або постанові суду за результатами розгляду справи по суті, або шляхом ухвалення додаткового рішення з цього питання, що також узгоджується із ст. 270 ЦПК України.

Отже, стягнення з відповідача на користь позивача судового збору при апеляційному перегляді ухвали про закриття провадження, враховуючи, що апеляційний суд цю ухвалу скасовує, тобто до винесення судом рішення по суті спору, вимогами процесуального закону не передбачено.

Разом із тим, позивач не позбавлена права заявляти про стягнення на її користь понесених нею судових витрат під час розгляду даної справи згідно вимог ЦПК України, та відповідне питання має бути вирішене судом в судовому рішенні, постановленому за результатами розгляду справи по суті.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у його постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 607/6424/20.

На підставі викладеного, керуючись 367, 369, 374, 379, 382 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Конякіним Михайлом Сергійовичем, задовольнити, ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області від 31 липня 2023 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

Т. О. Денишенко