Справа № 328/1511/20
Провадження № 2/191/557/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
06 вересня 2023 року м. Синельникове
Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Прижигалінської Т.В.
за участю секретаря Силкіної О.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення сервітуту за рішенням суду, -
Позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому його представник ОСОБА_3 уточнив, про встановлення сервітуту за рішенням суду, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нерухоме майно, а саме вбудоване нежитлове приміщення літ. «Г» в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 108,1 квадратних метрів (надалі кв.м.) з ґанком «І» на 6 сходинок, що підтверджується випискою з Єдиного реєстру нерухомого майна. Вказане право позивач набув на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20.12.2016, зареєстрованого в реєстрі за №1007. Договір у встановленому законом порядку посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №1007. На цей час частину приміщення за договором оренди б/н від 01.05.2020 передано у строкове платне користування ТОВ «Бердянські ковбаси» з метою організації та здійснення торгівельної діяльності, тобто використовується в господарській діяльності вищевказаним Товариством та передбачає його вільне відвідування з боку власника, орендатора (його представників), а також необмеженого кола осіб - відвідувачів магазину.
Зазначена земельна ділянка знаходиться навпроти входу до нежитлового приміщення літ. «Г» в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 108,1 квадратних метрів (надалі кв.м.) з ґанком «І» на 6 сходинок та є суміжною із земельною ділянкою, на якій знаходиться нежитлове приміщення позивача.
Розміщення земельної ділянки відповідача безпосередньо навпроти входу до нежитлового приміщення позивача призвело до того, що прохід у середину приміщення можливий лише через земельну ділянку відповідача. Також обслуговування нежитлового приміщення, його ремонт можливий виключно через земельну ділянку відповідача.
Іншого способу здійснювати обслуговування приміщення, яке є у власності позивача та прохід до нього, не існує.
Між позивачем та відповідачем щодо користування нежитловим
приміщенням, прохід до якого та обслуговування, здійснюється через земельну
ділянку відповідача, склалися неприязні стосунки. У тому числі відповідачем та
іншими особами були вчиненні умисні дії щодо пошкодження майна позивача, з
приводу яких подано заяву до Токмацького ВП ГУНП в Запорізькій області та за
цим фактом відкрито кримінальне провадження та розпочато досудове
Маючи намір вирішити це питання за взаємною згодою сторін, 30.06.2020
позивач засобами поштового зв`язку (листом з оголошеною цінністю та описом
вкладення) направив відповідачу лист-пропозицію щодо укладення договору
земельного сервітуту з додатком у вигляді проекту Договору земельного
сервітуту та доданої до нього Схеми розташування входу до нежитлового
приміщення, на якій зображено конфігурацію та площу земельної ділянки
Вказаним договором запропоновано встановити сервітут (право на
обмежене платне користування земельною ділянкою відповідача) щодо земельної
кв.м); цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель
торгівлі. Сервітут встановлюється для обслуговування та використання частини
прибудинкової території вздовж вбудованого нежитлового приміщення літ. «Г», загальною площею 108,1 кв.м., в будинку за адресою: АДРЕСА_1 з ґанком «І» на 6 сходинок та самого ґанку «І» на 6 сходинок,який є виходом на земельну ділянку відповідача із вищевказаного нежитлового приміщення.
Договором запропоновано установити земельний сервітут із:
-правом проходу до вбудованого нежитлового приміщення літ. «Г» в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 108,1 кв. м з ґанком літ. «І» на 6 сходинок в обидві сторони необмеженого кола осіб цілодобово (24 годин на добу) через частину земельної ділянки Власника, згідно з планом меж земельного сервітуту, визначеному у Схемі розташування входу до нежитлового приміщення;
-правом встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою будівництва/ремонту вбудованого нежитлового приміщення літ. «Г» в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 108,1 кв. м. з ґанком літ. «І» на 6 сходинок;
-правом встановлення іншого земельного сервітуту, а саме розміщення на частині земельної ділянки Власника частини нежитловогоприміщення літ. «Г» в будинку за адресою: АДРЕСА_1 у вигляді ґанку літ. «І» на 6 сходинок.
Крім того, Договором запропоновано встановити оплату з боку позивача за користування частиною земельної ділянки відповідача, виходячи із розрахунку розміру ставки земельного податку, затвердженого Токмацькою міською радою на відповідний календарний рік та площі земельної ділянки, на яку буде встановлено сервітут.
Відповідно до відкритих даних сайту АТ «Укрпошта», вказаний лист з додатком відповідачем не отримано. Вказане позивачем розцінюється як відмова в укладанні договору земельного сервітуту.
На замовлення позивача, інженером - землевпорядником складено Схему розташування входу до нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , на яку нанесено площу земельної ділянки відповідача та площу й конфігурацію земельної ділянки, на якій можливо встановлення земельного сервітуту (оригінал Схеми додається).
Відповідно до статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.
Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок
та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних
ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень,
пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Статтею 98 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що
право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної
ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне
користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом
або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між
особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем)
земельної ділянки, (стаття 100 ЗК України).
Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим)
майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних
ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб
інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати
власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі,
конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту
виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби
будь-яким іншим способом.
Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення
домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується
судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Статтею 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України визначено, що право
користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у
можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, право встановлення
будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту
будівель та споруд тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця)
сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої
земельної ділянки надання земельного сервітуту.
У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня
2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть
бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є
вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення
строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб
власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання;
умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в
рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно
обмеженого користування чужим майном.
Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того,
що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом
суміжної земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача
неможливо здійснити яким-небудь іншим способом, а також про вжиття заходів про
врегулювання вказаного питання в позасудовому порядку.
Так, позивачем вживалися заходи для встановлення сервітуту у позасудовому
порядку, проте згоди між сторонами не було досягнуто, а пропозицію укласти
відповідний договір відхилено відповідачем.
Більш того, доказами про неможливість нормального користування
нежитловим приміщенням без надання до нього доступу через земельну ділянку
відповідача є наступні документи:
-документи, якими підтверджується право власності позивача на вбудоване
нежитлове приміщення літ. «Г» в будинку за адресою:
АДРЕСА_1 , а також технічний паспорт на вказаний об`єкт нерухомості;
-довідка головного архітектора щодо технічної неможливості виділення
частини об`єкту нерухомого майна у вигляді ганку по
АДРЕСА_1 , а також неможливості доступу до вказаного вище приміщення при
-схема розташування входу до нежитлового приміщення по
АДРЕСА_1 , відповідно до якої зазначено про неможливість забезпечення
іншого проходу до нежитлового приміщення позивача ніж як через частину земельної ділянки, яка належить відповідачу на праві власності, а також нанесено
схему земельної ділянки, на якій необхідно встановити сервітут.
З огляду на викладене, позивач вважає, що його потреби щодо
обслуговування нежитлового приміщення та здійснення вільного проходу до
нього, у тому числі третіх осіб, не можуть бути задоволені в будь-який інший
спосіб, аніж як встановленням земельного сервітуту на земельну ділянку площею
0, 0040 га, що знаходиться за адресою:
загальна площею 0,0049 га (49 кв.м); цільове призначення - для будівництва та
обслуговування будівель торгівлі, а саме встановлення:
-права проходу до вбудованого нежитлового приміщення літ. «Г» в
зупинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною
площею 108,1 кв. м. з ґанком «І» на 6 сходинок в обидві сторони необмеженого
зола осіб цілодобово (24 годин на добу) по земельній ділянці площею 0, 0009 га (9 кв.м.) в межах земельної ділянки з кадастровим номером
будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка належить на праві
приватної власності ОСОБА_2 , згідно з планом меж
земельного сервітуту, визначеному у Схемі розташування входу до нежитлового
-правом встановлення позивачу будівельних риштувань та складування
будівельних матеріалів з метою будівництва/ремонту вбудованого нежитлового
приміщення літ. «Г» в будинку за адресою:
АДРЕСА_1 , загальною площею 108,1 кв. м. з ґанком літ. «І» на 6 сходинок на
земельній ділянці площею 0,0007 га (7 кв.м.) в межах земельної ділянки з
цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка
належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , згідно
з планом меж земельного сервітуту, визначеному у Схемі розташування входу до
нежитлового приміщення;
-правом іншого земельного сервітуту, а саме правом розміщення позивачу
частини нежитлового приміщення літ. «Г» в будинку за адресою:
АДРЕСА_1 у вигляді ґанку «І» на 6 сходинок на земельній
ділянці площею 0, 0024 га (24 кв.м.) в межах земельної ділянки з кадастровим
призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка належить
на праві приватної власності ОСОБА_2 , згідно з планом
меж земельного сервітуту, визначеному у Схемі розташування входу до
нежитлового приміщення;
Встановлення саме безстрокового земельного сервітуту є належним та
достатнім способом захисту прав позивача, оскільки ОСОБА_1 є єдиним
власником вбудованого нежитлового приміщення літ. «Г» в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 108,1 кв.м. з
ганком літ. «І» на 6 сходинок, має намір використовувати його з метою отримання прибутку (здача в оренду, використання у господарській діяльності
тощо) та не бажає його відчуження.
А також стягнути з відповідача на користь позивача підтверджені судові витрати.
В судовому засіданні представник позивача пояснив, що перші два питання експертизи відповідають предмету уточнених позовних вимог. Друге та третє питання ставили на розгляд відповідач та його представник. Також пояснив, що 40 кв.м. це частина земельної ділянки, яка входить в 49 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_2 . Частиною земельної ділянки 40 кв.м. має намір користуватися позивач. До подання позову відповідачка вчиняла дії щодо створення перешкод ОСОБА_1 в користуванні ганком, який належить на праві власності позивачеві, але знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_2 з приводу створення цих перешкод ОСОБА_1 звертався з заявою до поліції, у зв`язку з чим в ЄРДР були внесені відомості про вчинення злочину. В усному порядку йому відомо, що кримінальне провадження було закрито нібито з підстав відсутності складу злочину.
В подальшому представник позивача ОСОБА_3 надав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, неодноразово повідомлялися про судові засідання шляхом СМС повідомлень. Також виклик відповідачки ОСОБА_2 здійснювався шляхом оголошення на веб-сайті «Судова влада», так як адреса її реєстрації знаходиться на тимчасово окупованій території України.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов : відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням згоди представника позивача, суд вважає за необхідне розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та винести заочне рішення.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, прийшов до наступного.
З договору купівлі-продажу вбудованого нежитлового приміщення від 22.12.2016 року засвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сіпяковим О.С. та зареєстрованого в реєстрі за №1007 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №76384380 від 20.12.2016 року вбачається, що ОСОБА_6 належить на праві приватної власності вбудоване нежитлове приміщення літ. Г, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 108,1 кв.м., ганок І.
Згідно довідки №91а від 05.09.2018 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, або демонтажу його частини виданої Відділом розвитку інфраструктури міста виконавчого комітету Токмацької міської ради (а.с. 122, т.1) викладено висновок, що за технічними показниками відсутня можливість виділити частину об`єкту нерухомого майна, а саме ганок в цілу ідеальну долю , в зв`язку з тим, що відповідно до документів, які підтверджують право власності на об`єкт нерухомого майна, ганок є складовою частиною вбудованого нежитлового приміщення та належить до вхідної групи вказаного приміщення. За фактичним користуванням у разі демонтажу капітальної споруди ганку (виконаного на бетонному фундаменті з цегли та обкладеного плиткою), зазначені дії унеможливлять доступ до вбудованого нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
26.06.2020 року позивачем ОСОБА_1 на адресу відповідача ОСОБА_2 направлено лист-пропозицію про укладення договору про встановлення земельного сервітуту та проект Договору земельного
сервітуту та доданої до нього Схеми розташування входу до нежитлового
приміщення, на якій зображено конфігурацію та площу земельної ділянки
відповідача, якими запропоновано встановити сервітут (право на
обмежене платне користування земельною ділянкою відповідача) щодо земельної
кв.м); цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель
торгівлі. Сервітут встановлюється для обслуговування та використання частини
прибудинкової території вздовж вбудованого нежитлового приміщення літ. «Г», загальною площею 108,1 кв.м., в будинку за адресою: АДРЕСА_1 з ґанком «І» на 6 сходинок та самого ґанку «І» на 6 сходинок,який є виходом на земельну ділянку відповідача із вищевказаного нежитлового приміщення.
З висновку експерта за результатами проведення судової земельно - технічної та будівельно технічної експертизи №1326/1327-21 від 03.06.2022 року вбачається:
По третьому питанню:
Відповідно до положень ст.15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Спірні правовідносини виникли між суміжними землекористувачами з приводу порушення меж належних їм земельних ділянок, що призвело до їх накладень та позбавлення позивача у повній мірі користуватися частиною безстроково наданої земельної ділянки.
Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших.
А відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.395 ЦК України, одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).
За приписами статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном.
Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Відповідно до вимог ст.ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).
Згідно з вимогами ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
З аналізу положень ст.ст.401, 402 ЦК України вбачається що підставою для встановлення судом земельного сервітуту є недосягнення домовленості сторін.
Згідно ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Положеннями ст. 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Відповідно до роз`яснень викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 N 24-150/0/4-13 при вирішенні спорів щодо встановлення сервітуту судам слід з`ясовувати, чи звертався позивач з такою вимогою безпосередньо до власників майна і чи вирішувалося це питання між сторонами в добровільному порядку, чи не будуть внаслідок установлення сервітуту порушуватись права власників майна або інших його користувачів, чи може позивач задовольнити свою потребу у користуванні своїм майном інакше як установленням такого сервітуту. У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звертається з питанням обмеженого користування чужим майном.
Відповідно до п. 38 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.
Також, відповідно до п. 22-2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7 встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого права.
Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.
Враховуючи вимоги закону, для забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою.
Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно ч.1, 2 ст. 80, ч.1 ст. 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Так згідно ст. 102-1 Земельного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) може виникати також на підставі заповіту.
Згідно ст. 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
За таких обставин позивач, уточнюючи свої позовні вимоги, посилався лише на встановлення земельного сервітуту, тобто надання йому прав на користування чужою земельною ділянкою, яка належить ОСОБА_2 , що не передбачає мети будівництва на спірній ділянці.
Крім того, судовим експертом не розглядалося питання щодо будівництва на чужій земельній ділянці.
Позовні вимоги, що підлягають задоволенню відповідають висновкам експерта по першому питанню згідно судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи «1326/1327-21.
Доводи відповідачки, викладені у відзиві, щодо позбавлення її як власника земельної ділянки права належного користування та володіння нею є безпідставними та такими, що не знайшли свого повного підтвердження в ході судового розгляду.
За таких обставин, відповідачкою не було надано належних доказів, що обраний позивачем спосіб користування чужою земельною ділянкою (земельного сервітуту), що належить ОСОБА_2 , є для неї обтяжливим та таким, що позбавляє її права користування та володіння своєю земельною ділянкою.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування частини сплаченого судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягають до стягнення кошти в сумі 840, 80 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.12,13,76,78,95,258-259,263-265, 280-282 ЦПК України суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення сервітуту за рішенням суду, задовольнити частково.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок ) гривень 80 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судові витрати по сплаті витрат на проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи №1326/1327-21 віл 03.06.2022 року в розмірі 9 414 (дев`ять тисяч чотириста чотирнадцять) гривень 14 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Т. В. Прижигалінська