Провадження № 22-ц/812/856/23 Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 вересня 2023 року м. Миколаїв Справа № 490/1513/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Стрілець К.О.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

її представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки.

Доводи позову обґрунтовував тим, що перебуваючи у шлюбі ним було придбано будинок АДРЕСА_1 , під будівництво та обслуговування якого відводилась земельна ділянка. В подальшому житловий будинок було поділено між подружжям. Частина будинку неодноразова відчужувалась, останнім власником є ОСОБА_2 .

Рішенням Миколаївської міської ради від 17 листопада 2005 року № 37/39, було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту та наданні сторонам у спільну власність 597 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення, за сторонами по справі було зареєстровано право приватної спільної власності на земельну ділянку, якій привласнено кадастровий номер :01:015:0004.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2018 року будинок поділено між сторонами. Кожний з них має у власності окрему частину житлового будинку з відповідною частиною належних до нього споруд. Між тим, земельна ділянка знаходиться у їх спільній власності.

У позасудовому порядку сторони не можуть вирішити це питання.

Йому перейшло у власність 7/10 часток земельної ділянки, виділеної під будівництво та обслуговування будинку.

В наступному ці частки у праві власності на будинок, насамперед через забудову, були перераховані. Однак, частка земельної ділянки, на яку він придбав право на користування, а потім право власності, залишилась незмінною 7/10 часток. Нотаріально посвідченого договору з іншими власниками будинку та користувачами та власниками земельної ділянки про порядок користування земельною ділянкою не укладалося, як і не визначався такий порядок за рішенням суду, та попередні власники не заперечували право позивача на вказану ним частку у праві власності на ділянку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд провести реальний поділ земельної ділянки з кадастровим номером :01:015:0004 по АДРЕСА_1 за першим варіантом експертного дослідження експерта ОСОБА_4 від 19 січня 2021 року.

Виділити та визнати за ним право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , позначену жовтим кольором на плані поділу земельної ділянки в експертному висновку, а саме на земельну ділянку загальною площею 411 кв.м, межі якої проходять: по фасаду існуючої межі земельної ділянки по АДРЕСА_3 ; по межі поділу з ділянкою по АДРЕСА_1 ; 5.40 м по капітальній огорожі; 4.63 м ліворуч 0.77 м, 5.66 м по житловому будинку; 1.00 м по капітальній огорожі; 1.40 м праворуч; 2.16 м праворуч; 1.25 м праворуч; 0.43 м праворуч; 2.45 м праворуч; 6.38 м до існуючої межі земельної ділянки; 5.42 м, 5.44 м по існуючій задній торцевій межі земельної ділянки; 9.74 м, далі ліворуч 1.60 м, 10.26 м, 9.78 м, праворуч 10.43 м, по існуючій лівій межі земельної ділянки.

Відповідачу виділити у власність земельну ділянку позначену на плані зеленим кольором, загальною площею 186 кв.м, яка проходить: по фасаду існуючої межі земельної ділянки по АДРЕСА_4 ; 21.10 м по існуючій правій межі земельної ділянки, зі сторони домоволодіння по АДРЕСА_5 ; 5.44 м, по існуючій задній торцевій межі земельної ділянки; по межі поділу з ділянкою по АДРЕСА_2 ; праворуч від існуючої межі земельної ділянки 6.38 м, ліворуч 2.45 м, праворуч 0,43 м, ліворуч 1.25 м, праворуч 2.16 м, ліворуч 1.40 м, по капітальній огорожі 1.00 м; 5.66 м, праворуч 0.77м, 4.63 м по житловому будинку; 5.40 м по капітальній огорожі.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2023 року позов задоволено частково.

Виділено ОСОБА_1 в натурі 372 кв.м земельної ділянки кадастровий номер: :01:015:0004 по АДРЕСА_2 відповідно до варіанту № 2 висновку експерта від 10 лютого 2021 року № 1 за графічним порядком визначеним у варіанті № 2, а саме земельна ділянка жовтого кольору за межами: по фасаду існуючої межі земельної ділянки по АДРЕСА_3 , по межі поділу з ділянкою по АДРЕСА_1 5.40 м, по капітальній огорожі 4.63 м, ліворуч 0.77 м, 5.66 м по житловому будинку, 10.22 м по капітальній огорожі, 2.71 м по стіні капітальної будівлі до існуючої межі земельної ділянки; 5.44 м по існуючій задній торцевій межі земельної ділянки; 9.74 м, ліворуч 1.60 м, 10.26 м, 9.78, праворуч 10.43 м, по існуючій лівій межі земельної ділянки.

Рішення суду мотивовано тим, що судом з`ясовано, що перший варіант встановлення поділу земельної ділянки, запропонований висновком експерта, не відповідає розміру часток кожного із співвласників у спільному майні та суперечить тому порядку, що склався між сторонами, отже суд дійшов висновку про неможливість поділу земельної ділянки саме за цим варіантом. Крім того, суд враховує, що при такому варіанті користування земельною ділянкою будуть порушені права іншого співвласників житлового будинку .

Належність позивачеві 7/10 часток у праві власності на домоволодіння не підтверджена належними доказами та спростовуються наявними матеріалами справи (правовстановлюючими документами сторін, рішенням суду та навіть сам позивач в 2016 році при зверненні до міської ради про надання його частині будинку окремої поштової адреси зазначав свою частку у праві власності як 1/2).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги його позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при оцінці доказів не звернув увагу, що договір дарування і договір конкретного користування були зареєстровані в БТІ, а вважає, що ці документи не пройшли реєстрацію, а свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок від 28 серпня 1986 року видано ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Центральної Ради № 313 від 22 серпня 1986 року «о зміні ідеальних долях в загальному домоволодінні в результаті добудов, побудов…».

Ідеальні частки в домоволодінні були змінені ще 25 червня 1982 року, але не за результатом добудов. Свідоцтво видано на підставі договору дарування від 25 червня 1982 року, але в свідоцтві на право власності вимоги договору дарування не відображені.

В свідоцтві на право власності для ОСОБА_5 підстави для видачі взагалі вказані зовсім інші. Там немає посилань на рішення № 313 і на договір дарування.

Суд робить висновок, що договір конкретного користування укладений в 1982 році, не був зареєстрований в установленому законом порядку. Але позивач виконав припис державного нотаріуса щодо реєстрації Договору в БТІ.

Між тим зазначає в рішенні, що відповідно до договору конкретного користування, нотаріально посвідченого та зареєстрованого в БТІ від 21 вересня 1982 року, частки співвласників становлять: ОСОБА_1 7/10 часток, ОСОБА_5 3/10 часток. У двох довідках-характеристиках БТІ за 1982 і 1984 роки констатована приналежність ОСОБА_1 7/10 і ОСОБА_5 3/10 часток домоволодіння.

До того ж частка подарованого майна (2/10) вказана не в договорі конкретного користування, а в договорі дарування.

При оцінці доказів суд наводить, як доказ архівний витяг рішення виконкому Центральної районної Ради народних депутатів № 127 від 26 червня 1992 року, затверджено акт приймання житлового будинку ОСОБА_1 житловою площею 25,3 м кв. по АДРЕСА_1 . Між тим цей витяг до розгляду справи не має ніякого відношення.

При оцінці доказів Центральний районний суд приводить як доказ витяг з рішення Центрального виконкому № 443 від 13 травня 2016 року «Про заміну та надання адрес і внесення змін до рішення виконкому міської ради».

А саме на те, що позивач сам зазначав, що йому належить на праві власності частки домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Проте, подання документів на зміну адреси виконується відповідно до рішення ММР № 4/11 від 2011-03-10 «Про затвердження порядку надання та зміни адрес об`єктам нерухомості в м. Миколаєва.

Ці заяви розглядує Управління архітектури міським виконкомом, і питання про чи 7/10 не в його компетенції.

Заяву про зміну часток в документації розглядає суд.

Тому позивач вважає посилання суду першої інстанції на рішення № 433 помилковим.

При оцінці доказів суд також приводить як доказ витяг з рішення виконкому Центральної ради від 22 серпня 1986 року № 313 «о змінах ідеальних часток в домоволодінні за адресою АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 ».

У тексті рішення записано, що розглянувши документи гр. ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , о змінах ідеальних часток в загальному домоволодінні, котрі змінилися в результаті добудов, побудов по рішенню центральної районної ради народних депутатів вирішив: 1. Встановити ідеальні долі по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 , ОСОБА_5 частки домоволодіння.

В період з 1983 року по 1992 рік, ОСОБА_1 зробив прибудову до своєї частини домоволодіння, але рішення № 451, а тим більш № 127 не зазначені в рішенні № 313.

В якийсь час з 1982 по 1992 роки ОСОБА_5 робила прибудови до своєї частини домоволодіння, проте точна дата не відома.

В той же час посилаючись на рішення № 313 від 22 серпня 1986 року відділ комунального господарства 28 серпня 1986 року ОСОБА_1 і ОСОБА_5 видав «Свідоцтво о праві особистої власності на жилий дім».

Суд першої інстанції зазначає, що відповідно до даних інвентарної справи станом на 21 червня 1982 року, ОСОБА_1 та іншому співвласнику належало по частці домоволодінь.

Слід також відзначив, що 25 червня 1982 року, а це всього через 4 дні від 21 червня 1982 року, на підставі договору дарування ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 2/10 частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд.

Також суд відзначив, що відповідно до договору конкретного користування, нотаріально посвідченого та зареєстрованого в БТІ від 21 вересня 1982 року, частки співвласників становлять: ОСОБА_1 7/10 часток, ОСОБА_5 3/10 часток. У двох довідках-характеристиках БТІ за 1982 і 1984 роки констатована приналежність ОСОБА_1 7/10 і ОСОБА_5 3/10 часток домоволодіння.

ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, де зазначала, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи частково позовні вимоги про поділ присадибної земельної ділянки між співвласниками, на якій розташований житловий будинок по АДРЕСА_8 та господарські споруди, суд першої інстанції виходив з рівності часток сторін на житловий будинок (по частки).

З такими висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що заочним рішенням від 14 червня 2018 року Центрального районного суду м. Миколаєва, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із майна, що є в спільній частковій власності - задоволено. Виділено в натурі із майна, що є у спільної частковій власності та складається з приміщень 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9 в житловому будинку літ. "А" загальною площею 74,9 кв.м., житловою площею 44,9 кв.м., гаражу літ. "Д"; сараю літ. "О"; вбиральні літ. "Х"; сараю літ. "Я"; огорож за № 2 та № 7 та споруди № 1, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 Припинено право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Рішення суду набуло законної сили.

Як підтверджується матеріалами інвентарної справи КП ММБТІ № 17485, дослідженої судом першої інстанції та апеляційним судом.

08 травня 1958 року за договором укладеним між відділом комунального господарства виконкому Центральної ради депутатів та ОСОБА_8 було надано у безстрокове користування земельну ділянку розміром 600 кв.м для будівництва будинку.

22 листопада 1972 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_8 продав ОСОБА_1 недобудований будинок на вказаній земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

У 1974 році зазначений житловий будинок був збудований та акт прийомки затверджено рішенням виконкому Центральної районної ради депутатів від 23 серпня 1974 року № 709.

18 травня 1982 року державним нотаріусом засвідчила свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , де ОСОБА_1 та ОСОБА_9 визначили збудований житловий будинок спільним майном подружжя, та частки у цьому майні є рівними по частки кожному.

25 червня 1982 року ОСОБА_10 (до розірвання шлюбу 05 січня 1982 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_1 2/10 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 .

21 вересня 1982 року державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори посвідчено договір конкретного користування між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , за яким сторони договору визнали, що ОСОБА_11 є власником 7/10 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 належить на праві власності 3/10 часток зазначеного будинку.

22 серпня 1986 року рішенням виконкому Центральної районної Ради народних депутатів № 313 «Про зміну ідеальних часток…» у зв`язку з новими забудовами, прибудовами встановлені ідеальні частки ОСОБА_5 та ОСОБА_11 по частки зазначеного житлового будинку та видані відповідні свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок.

Згідно архівного Витягу рішення виконкому Центральної районної Ради народних депутатів № 127 від 26 червня 1992 року, затверджено акти приймання житлових будинків - ОСОБА_1 жилою площею 25,3 кв.м, корисної 25,3 кв.м по АДРЕСА_1 .

За договором міни від 02 серпня 1989 року ОСОБА_5 та ОСОБА_12 здійснили обмін нерухомістю: остання міняла будинок за адресою АДРЕСА_9 на частку будинку по АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_5 .

В подальшому за договором дарування від 14 вересня 1993 року ОСОБА_12 подарувала частку будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_13 .

Відповідно до Витягу з Рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 443 від 13 травня 2016 року «Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради», житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (Літ. А заг. площ. 74,9 кв.м, літ. Д, О, Х, Я), який належить ОСОБА_1 , надано нову адресу: АДРЕСА_2 .

За даними останньої технічної інвентаризації 2016 року, проведеної за замовленням ОСОБА_1 , зазначено наявність кам`яної огорожі між земельними ділянками за фактичним користуванням між співвласниками по АДРЕСА_1 , а також зазначено, що у користуванні ОСОБА_1 , перебуває фактично 342 кв.м земельної ділянки (інвентаризація проведена за замовленням саме ОСОБА_1 .

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:015:0004, має площу 597 кв.м на підставі рішення Миколаївської міськради від 17 листопада 2005 року № 37/29, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності спільної сумісної ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку експерта № 1 судового експерта Дробота В.В., від 10 лютого 2021 року - експертного дослідження за клопотанням ОСОБА_1 , розроблено два варіанти реального поділу земельної ділянки, площею 597 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .

Перший варіант - наближений до ідеальних часток 7/10 та 3/10 (графічно зображений на плані № 1) - земельна ділянка жовтого кольору, площею 411 кв.м, виділяється по АДРЕСА_2 , земельна ділянка зеленого кольору, площею 186 кв.м, виділяється по АДРЕСА_1 .

Другий варіант - відповідає побажанням співвласників, де співвласнику ОСОБА_1 , виділяється земельна ділянка, загальною площею 372 кв.м по АДРЕСА_2 , а земельна ділянка площею 225 кв.м, виділяється по АДРЕСА_1 співвласнику ОСОБА_2 .

Як вбачається з вказаних варіантів другий варіант складено за фактичним користуванням, що склався, оскільки розділова межа між ділянками проходить по кам`яній огорожі, яка встановлена самим ОСОБА_1 в 2003 році, на місці дерев`яної огорожі, яка була встановлена ще в 1992 році - що не заперечували обидві сторони в судовому засіданні та підтверджується матеріалами інвентарної справи КП ММБТІ № 17485.

Перший варіант передбачає виділення ОСОБА_1 земельної ділянки за рахунок ділянки, що перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_2 та її межі складної конфігурації (з 6-ма поворотними точками) проходять на відставні по 1 метру від стін житлового будинку та господарських споруд відповідача.

Відповідно до статті 90 ЗК УРСР в редакції 1970 року, чинній на час укладення договору купівлі-продажу недобудованого будинку, на землях міст при переході прав власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі.

Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частини 1 статті 364, частини 1 статті 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Приписами статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно зі статтею 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Ці норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового врегулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Частиною 1 статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або житловий будинок, слід брати до уваги цю угоду.

Згідно з частиною 1 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку.

Аналіз змісту статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 319 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно, зокрема, до права користування земельною ділянкою.

Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина 5 статті 319 ЦК України).

Таким чином, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Як встановлено 22 листопада 1972 року за договором купівлі продажу ОСОБА_11 придбав у ОСОБА_8 незакінчений будівництвом будинок по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, яка була передана попередньому власнику ОСОБА_8 у безстрокове користування для будівництва житлового будинку за договором від 08 травня 1958 року.

18 травня 1982 року після закінчення будівництва цього будинку та введення в експлуатацію ОСОБА_11 та його колишня дружина ОСОБА_5 отримали свідоцтво про право власності на частку цього житлового будинку з надвірними та господарськими спорудами.

Отже до співвласників ОСОБА_11 та ОСОБА_5 перейшло право користування присадибною земельною ділянкою в межах визначених часток у праві власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

В подальшому ОСОБА_5 25 червня 1982 року за укладеним між співвласниками договором дарування подарувала ОСОБА_11 2/10 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , а тому частка позивача у праві власності на вказаний житловий будинок була збільшена, що відповідно збільшує й частку у користуванні земельною ділянкою.

21 вересня 1982 року співвласники домоволодіння АДРЕСА_1 уклали між собою договір конкретного користування, посвідчений нотаріусом, за яким визначили право власності кожного на частку цього домоволодіння та перелік приміщень, які відповідають цій частки, зокрема, ОСОБА_11 належить 7/10 часток домоволодіння, а ОСОБА_5 належить 3/10 часток цього домоволодіння. З огляду на те, що правовий режим земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду, визначеним сторонами договору часткам у праві власності на нерухомість відповідають частки при визначенні часток земельної ділянки, що була передана у безстрокове користування.

При цьому подальший перерахунок часток співвласників у зв`язку з новими прибудовами та спорудами, не впливає на розмір часток користування земельною ділянкою, що були визначені співвласниками 21 вересня 1982 року.

Також на розмір цих часток земельної ділянки не впливає й зміна власника частки у домоволодінні, яка відбувалася за договорами міни від 02 серпня 1989 року та за договором дарування від 14 травня 1993 року, внаслідок якого останнім власником права на частку вказаного домоволодіння після ОСОБА_5 стала відповідач ОСОБА_2 , розмір частки якої на користування земельною ділянкою перейшов у розмірі 3/10 частки, відтак при поділі земельної ділянки між сторонами треба виходити саме з визначених часток 7/10 у позивача та 3/10 у відповідача.

Суд першої інстанції помилково не взяв до уваги доводи позивача, що при поділі земельної ділянки слід виходити з його частки користування земельною ділянкою у розмірі 7/10 частки з огляду на те, шо договір від 21 вересня 1982 року не був зареєстрований, оскільки за матеріалами справи цей договір був зареєстрований у Комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», про що свідчать досліджені матеріали інвентарної справи.

Так, відповідно до пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" (далі - Прикінцеві положення Закону) до 1 січня 2013 року державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, проводилась реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

З огляду на викладене, апеляційний суд, врахувавши висновок експерта від 19 січня 2021 року № 1 погоджується з судом першої інстанції про поділ земельної ділянки між співвласниками відповідно до варіанта № 2 та зазначає наступне.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium принцип добросовісності.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на поділ земельної ділянки з визначеною часткою у певному розмірі, визначення юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу місцевого самоврядування щодо визначення часток земельної ділянки), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення часток присадибної земельної ділянки, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення розміру часток земельної ділянки суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 , який мав право з часу зміни власника, зокрема відповідно до договору від 14 травня 1993 року (майже 28 років) на поділ присадибної земельної ділянки саме своєю поведінкою, зокрема, протягом зазначених років самостійно визначив поділ земельної ділянки між співвласниками домоволодіння, звертався до суду за реальним поділом домоволодіння, виділився в окрему адресу, побудував капітальний паркан поміж ділянками, майже 28 років не оспорював користування земельною ділянкою, яке склалося з відповідачкою, свідчить поро те, що позивач відмовився і не буде реалізовувати свого права на оспорення часток земельної ділянки при її реальному поділі.

Зменшення розміру частки при поділі за визначеним варіантом № 2 не відповідає ідеальній частці позивача, зменшуючи площу земельної ділянки на 46 кв.м (418-372=46). Між тим, це не позбавляє права позивача звернутися до суду з позовом до відповідача для грошової компенсації за збільшення ідеальної частки останньої.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням викладеного відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши мотивувальну частину зазначеного судового рішення в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2023 року слід залишити без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати з судового збору.

Ураховуючи, що рішення суду першої інстанції по суті вирішення позовних вимог не змінювалось, правові підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2023 року змінити.

Викласти мотивувальну частину зазначеного судового рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 27 вересня 2023 року.