Справа № 263/9198/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області:

під головуванням судді Іванова А.П.,

при секретарі судових засідань Боті О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна,

встановив:

20.06.2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд: встановити факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01 грудня 2011 року по 05 серпня 2016 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Mitsubishi Lancer седан, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 ; визнати за нею право власності на частину квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму грошової компенсації за частку автомобіля у розмірі 175000,00 (сто сімдесят п`ять тисяч) гривень.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що познайомилась із ОСОБА_2 у 2010 році, коли проживала у АДРЕСА_2 , а він проживав за адресою: АДРЕСА_3 . Приблизно у жовтні 2011 року вони почали зустрічатись, а в грудні 2011 року вона переїхала до ОСОБА_2 і вони з того часу стали проживати разом, як чоловік і дружина, але шлюб не реєстрували. Вони мали спільний бюджет, разом відпочивали, вона отримала посвідчення водія і керувала автомобілем відповідача. Її родичі та родичі ОСОБА_2 сприймали їх, як подружню пару, як чоловіка та дружину.

Під час її спільного проживання з ОСОБА_2 у незареєстрованому шлюбі вони придбали: 07.12.2012 року квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 ; 26.12.2014 року квартиру за адресою: кв. АДРЕСА_1 ; 25.06.2013 року автомобіль Mitsubishi Lancer седан, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 . В квітні 2015 року вона переїхала проживати в квартиру АДРЕСА_1 . Однак вже в квітні 2016 року ОСОБА_2 зателефонував їй та запропонував розійтись і вона вимушена була переїхати до м. Харкова. Вона після цього спілкувалась з ОСОБА_2 та він намагався налагодити стосунки. У серпні 2016 року вони розійшлись остаточно. Позивачка вважає, що є всі підстави визнати те, що вона проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю у визначений час. Крім того, вважає, що майно придбане у період її спільного проживання з ОСОБА_2 належить їм на праві спільної сумісної власності. З огляду на викладене вона вважає, що має право на визнання за нею права власності на частку квартири в м. Ужгороді та компенсацію ОСОБА_2 вартості частки автомобіля. Оскільки відповідач добровільно не бажає вирішити цей спір, вона вимушена звертатись до суду із цим позовом.

В судове засідання позивачка не з`явилась, однак від її представника адвоката Головань Т.Г. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника за наявними в матеріалах справи доказами. В заяві позовні вимоги представник позивачки адвокат Головань Т.Г. просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих причин, неодноразово викликався в судові засідання.

Суд, вислухавши свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , дослідивши надані докази, вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити з наступних підстав.

Так, згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_2 ОСОБА_2 26.12.2014 року набув право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_3 ОСОБА_2 05.01.2015 року набув право власності на нежитлове приміщення, кладовку, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 .

Згідно свідоцтва про право власності СТВ 313182 ОСОБА_2 16.12.2015 року набув право власності на нежитлове приміщення, комерційного призначення, розташоване за адресою: АДРЕСА_7 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 ОСОБА_2 25.06.2013 року набув право власності на автомобіль MITSUBISHI LANCER реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Із витягу про державну реєстрацію прав СУШ №832092 видно, що 07.12.2012 року ОСОБА_2 набув право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно копії медичної карти ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 адресою місця проживання останньої є АДРЕСА_8 , місце роботи - голова ОСББ.

Із свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_5 видно, що 08.08.2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано, про що зроблено актовий запис №81.

Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб№8 від 202.06.2019 року видно, що дошлюбне прізвище ОСОБА_1 « ОСОБА_6 ».

Із свідоцтва про шлюб НОМЕР_6 видно, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , уклали шлюб 01.10.1994 року, актовий запис 14.

Із свідоцтва про смерть НОМЕР_7 видно, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис 2225.

Згідно довіреності 92 АА 0052045 від 20.06.2014 року видно, що ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 , продати належну йому квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно довіреності НАС 1500031 від 11.11.2015 року видно, що ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 , представляти його інтереси в питанні оформлення права власності на нежитлове приміщення, комерційного призначення, розташоване за адресою: АДРЕСА_7 .

Із сертифікату №003126-AS видно, що ОСОБА_2 пройшов підготовку з питань безпеки.

Згідно медичної карти стоматологічного хворого №3866 від 2015 року ОСОБА_9 проживав за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно додаткової угоди від 03.01.2013 року ОСОБА_9 та провайдер ООО «Азовстройкомплект» уклали угоду про надання послуг.

Із технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 видно технічні характеристики квартири.

Із технічного паспорту на кладовку №11 в будинку АДРЕСА_9 видно технічні характеристики кладовки.

Із технічного паспорту на приміщення комерційного призначення № НОМЕР_8 в будинку АДРЕСА_10 видно технічні характеристики приміщення комерційного призначення.

Згідно звіту з незалежної оцінки майна від 22.07.2021 року вартість квартири АДРЕСА_1 становить 817187,00 гривень.

При перегляді 12 фотографій фото таблиці №1 видно, що на фотографіях зображені ОСОБА_1 та ОСОБА_9 без вказівки часу та місця фотознімків.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_1 є її подругою. Їй відомо, що ОСОБА_1 у 2011 році познайомилась з ОСОБА_9 і вони збирались проживати разом. Разом їздили до Севастополя, де придбали квартиру. В подальшому вони вирішили жити в Ужгороді. Разом вони проживали в 2014 році, вели спільне господарство. Купили квартиру в Ужгороді, купували автомобіль, меблі. В деталі їх спільного проживання вона не вникала. ОСОБА_1 якийсь час працювала в ОСББ в м. Ужгороді. В 2016 році ОСОБА_9 та ОСОБА_1 розстались.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що ОСОБА_1 є його сестрою. Йому відомо, що ОСОБА_1 з 2011 року жила з ОСОБА_9 у цивільному шлюбі приблизно 5-6 років. Коли він приїжджав до них в гості в м. Маріуполь, ОСОБА_1 представляла ОСОБА_9 , як чоловіка. Всі родичі сприймали їх, як подружжя. Вони жили разом, мали спільний побут, придбавали разом нерухомість, автомобіль, меблі, планували бюджет, робили ремонти в квартирах.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 369/16486/18.

На підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 посилалася на фотокартки із її зображенням з відповідачем під час відпочинку у невідомий час, а також покази свідків ОСОБА_10 (подруга позивачки) і ОСОБА_4 (брат позивачки), інші письмові докази.

Однак, аналізуючи надані ОСОБА_1 докази, судом встановлено, що доказів того, що з 2011 року ОСОБА_1 і ОСОБА_9 проживали разом у м. Маріуполь суду не надано, доказів того, що ОСОБА_1 користувалась автомобілем, належним ОСОБА_9 не надано, те що квартири у АДРЕСА_11 та автомобіль MITSUBISHI LANCER придбавались за спільні кошти подружжя не надано.

Доказів того, що позивачка і відповідач мали спільний бюджет, спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільні витрати, придбавали майно в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю суду не надано.

Довіреності, видані у 2014 році ОСОБА_2 ОСОБА_1 на право продажі належної йому квартири у м. Севастополь та у 2015 році на представництво його інтересів в питанні оформлення права власності на нежитлове приміщення, комерційного призначення, розташоване в м. Ужгороді є документами, які не містять інформації щодо предмета доказування, а тому не можуть вважатися належними доказами підтвердження факту наявності між сторонами відносин, притаманних сім`ї.

Фотокартки зі спільного відпочинку не підтверджують факт наявності між сторонами шлюбних відносин, як чоловіка і дружини.

З огляду на викладене, встановивши відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження спільного проживання сторін, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, суд дійшов висновку про те, що фотокартки зі спільного відпочинку, довіреності, інші надані позивачкою та досліджені судом докази не містять інформації про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_9 проживали, як чоловік і дружина, в незареєстрованому шлюбі з 01.12.2011 року по 05.08.2016 року.

Відповідно, досліджені судом докази не містять інформації щодо предмета доказування факту проживання однією сім`єю, а тому, як і покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , які суд оцінює критично, з огляду на їх поверхневість і формальність, не можуть бути підставами для встановлення вказаного факту.

При цьому як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року в цивільній справі № 552/6659/16-ц (провадження № 61-36768св18) факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, виконання прохань, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні чоловіку та жінці як подружжю.

З огляду на все вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про встановлення факту проживання однією сім`єю з 01.12.2011 року по 05.08.2016 року.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_1 та автомобіля Mitsubishi Lancer, про визнання за нею право власності на частину квартиру АДРЕСА_1 ; про стягнення з ОСОБА_2 на її користь суму грошової компенсації за частку автомобіля є похідними від позовної вимоги про встановлення факту проживання її з ОСОБА_2 однією сім`єю, у задоволенні якої відмовлено, відповідно решта позовних вимог ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. Таким чином у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. ст. 12, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 293, 315, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 :

про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01 грудня 2011 року по 05 серпня 2016 року;

про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 та автомобіля MITSUBISHI LANCER седан, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 ;

про визнання за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;

про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошової компенсації за частку автомобіля у розмірі 175000,00 (сто сімдесят п`ять тисяч) гривень залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов