Номер провадження: 22-ц/813/6201/23
Справа № 513/574/22
Головуючий у першій інстанції Миргород В.С.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 513/574/22

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/6201/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання Власенко С.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Саратська селищна рада Білгород-Дністровського району Одеської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Саратська селищна рада Білгород-Дністровського району Одеської області, про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності на житловий будинок, за апеляційною скаргою адвоката Ставніченка Максима Віталійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Саратського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Миргород В.С. о 12 годині 25 хвилині 18 квітня 2023 року, повний текст рішення складений 25 квітня 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеною уточненою у подальшому позовною заявою, в якій остаточно просить: 1) скасувати рішення виконавчого комітету Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області №3 від 30.01.2008 року про оформлення права власності за ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 , як на ціле домоволодіння, яке складається з житлового кам`яного будинку, літньої кухні, веранди, сараїв, гаражу, вбиральні; 2) скасувати рішення державного реєстратора Саратської районної державної адміністрації Одеської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 55199642 від 18.11.2020 року: форма власності приватна, розмір частки 1/1, власник- ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , об`єкт нерухомого майна житловий будинок, розташований за адресою - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 245; 3) скасувати реєстрацію свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , видане Зорянською сільською радою Саратського району Одеської області, та зареєстроване Саратським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості Саратської селищної ради Саратського району Одеської області в Реєстрі за №21973878 від 04.02.2008 року; 4) визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка проживає по АДРЕСА_1 право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 (колишнього - Саратського району Одеської області). Також позивачка просить стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що сторони з 1975 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Станом на 1991 рік відповідач працював у колгоспі «Дружба» та був колгоспником. Майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалось за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Батько відповідача надав згоду на те, щоб для будівництва їм виділили частину земельної ділянки, закріпленої за його домоволодінням. За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони вели спільне господарство та побудували житловий будинок на земельній ділянці за адресою - АДРЕСА_2 .

12 серпня 1987 року, перебуваючи у шлюбі, відповідач уклав Договір обміну будинку по АДРЕСА_2 , належного подружжю на праві власністю, з ОСОБА_3 , якому належав будинок по АДРЕСА_1 .

У подальшому будинку по АДРЕСА_1 був присвоєний номер «186».

У 1995 році сторони шлюб розірвали. І з цього часу відповідач за будинком не доглядав, грошові кошти на його утримання не надавав, у будинку не проживав. Позивачка весь цей час проживала у спірному будинку, ремонтувала та доглядала будинок за власний рахунок. На даний час у спірному будинку проживає їх спільна донька, та повнолітні діти дочки, які зареєстровані в АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_4 , які вигнали відповідачку з будинку, мотивуючи тим, що вона не є власником будинку і не має права там проживати.

Позивачка довідалась про порушення свого права 23.05.2022 року з листа Саратської селищної ради, згідно якого їй стало відомо про наявність свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 та дізналась, що 01.02.2008 року Зорянською сільською радою Саратського району Одеської області, на підставі рішення виконкому №3 від 30 січня 2008 року, було видане свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 . Саратським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості Саратської селищної ради Саратського району Одеської області вказаний житловий будинок був зареєстрований в Реєстрі за номером 21973878, про що 04.02.2008 року було сформовано Витяг за №17599248.

12.11.2020 року державний реєстратор Саратської РДА Одеської області зареєстрував право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , про що був виданий Витяг (Т. 1, а. с. 2 - 6, 132 138).

Позиція відповідача в суді першої інстанції

Адвокат Ставніченко М.В., діючий від імені ОСОБА_2 , у відзиві на позовну заяву просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 , та відмовити у задоволенні позову.

Відзив обґрунтований тим, що станом на момент укладення Договору обміну 12 серпня 1987 року житлового будинку по АДРЕСА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1 позивачка та відповідач перебували у шлюбі.

Однак, відповідач не придбавав зазначений будинок, а отримав його в результаті обміну належного йому на праві особистої власності житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_2 , на житловий будинок по АДРЕСА_5 .

Позивачка не обгрунтовує перебування будинку за адресою - АДРЕСА_2 у спільній сумісній власності. Факт перебування відповідача у трудових правовідносинах з КСП «Дружба» жодним чином не впливає на його особисте майно та не є свідченням того, що будинок має статус колгоспного двору. Позивачка не надала доказів того, що будинку по АДРЕСА_1 був присвоєний номер 186. Відповідно до змісту Договору обміну від 12.08.1997 року, відповідач набув право власності на одноповерховий кам`яний будинок, житловою площею - 55 кв, м., з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 лютого 2008 року, відповідачу належить будинок за адресою - АДРЕСА_1 , загальна площа 55,8 кв. м., житлова площа 36,1 кв. м.. Зазначена в договорі обміну та у свідоцтві житлова площа відрізняється майже на 20 кв. м. відповідно.

Вважає, що позивачкою було пропущено строк позовної давності, починаючи з 12 серпня 1987 року в день коли відповідач обміняв належний йому будинок на спірний, з 26 грудня 1995 року в момент розірвання шлюбу та не подачі позову про поділ майна подружжя, та з 01 лютого 2008 року з моменту видачі копії Свідоцтва про право власності (Т. 1, а. с. 85 - 90, 116 - 121, 191 - 197).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 18 квітня 2023 задоволено частково вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 ..

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені та документально підтверджені судові витрати: - судовий збір 992,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн., всього 7 992,40 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку зведення будинку під час шлюбу, що було доведено позивачкою. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.

Відповідач не спростував належними та допустимими доказами твердження позивачки, що домоволодіння по АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя.

Щодо позовних вимог про скасування рішення виконавчого комітету Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області №3 від 30.01.2008 року про оформлення права власності, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та скасування реєстрації свідоцтва про право власності, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані вимоги не є ефективним способом захисту, так як задоволення таких вимог не призвело б до відновлення володіння відповідним нерухомим майном. Тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні зазначених позовних вимог належить відмовити.

Щодо порушення строків позовної давності суд зазначив, що 23 травня 2022 року позивачка дізналась про те, що відповідач зареєстрував право приватної власності на все спірне домоволодіння, що підтверджується відповіддю селищного голови (Т.1, а. с. 14) та у межах строку позовної давності (15.07.2022 року) позивачка звернулася з позовом до суду про захист порушеного права. Зворотного судом не встановлено, належними та допустимими доказами відповідачем не спростовано (Т. 2, а. с. 146 - 152).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Ставніченко М.В., діючий від імені ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Саратського районного суду Одеської області від 18 квітня 2023 року. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Стягнути з позивачки судові витрати у розмірі 25 000 грн..

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи. Помилково не враховано, що строки позовної давності давно минули.

Щодо пропуску строку позовної давності апелянт зазначає, що оскільки спірний будинок придбаний у 1987 році відповідачем на його ім`я без згоди позивачки, та остання вважала його спільним майном подружжя, то саме з цього часу слід вважати, що права позивачки були порушені, а відтак і відлік позовної давності починається з моменту вчинення правочину - 12.08.1987 року.

Щодо пропуску строку позовної давності у 2008 році, то зазначає, що з моменту реєстрації права власності на спірне майно, у позивачки виникло право на звернення до суду з приводу порушення її права на спільну сумісну власність, адже в цей момент вони були порушенні. Саме у 2008 році позивачка знала або могла дізнатися про наміри відповідача оформити право власності на будинок лише за собою. Позивачка не була позбавлена можливості в будь-який момент звернутись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та отримати інформацію про право власності на спірний будинок (Т. 2, а. с. 136 - 145).

Узагальнені доводи позивачки в апеляційному суді

Адвокат Власенко Л.В., діюча від імені ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційного скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що спірний будинок був придбаний в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. З моменту розірвання шлюбу і до цього часу відповідач за будинком не доглядав, грошові кошти на його ремонт не надавав. Позивачка доглядала за будинком за свій рахунок та сплачувала всі комунальні платежі. Відповідач, оформлюючи право власності у 2008 році на своє ім`я, не повідомив про це позивачку.

Визначальним є не факт реєстрації права власності на спірне майно, а факт набуття, створення вказаного майна.

Про порушене право позивачка довідалась у 2022 році, коли дочка повідомила, що право власності на спірне майно оформлене за відповідачем. Після вказаного позивачка звернулась до відповідних органів за отриманням інформації (Т. 2, а. с. 183 - 188).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.05.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Ставніченка М.В., діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Саратського районного суду Одеської області від 18.04.2023 року (Т. 2, а. с. 166 - 166 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.06.2023 року справу призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 176).

04.08.2023 року від адвоката Власенко Л.В., діючої від імені ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу (Т. 2, а. с. 183 - 188).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.09.2023 року відмовлено у задоволенні заяви адвоката Власенко Л.В., діючої від імені ОСОБА_1 , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.09.2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

21.09.2023 року від адвоката Власенко Л.В., діючої від імені ОСОБА_1 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою.

Адвокат Ставніченко М.В., діючий від імені ОСОБА_2 , у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Щодо клопотання адвоката Власенко Л.В., діючої від імені ОСОБА_1 , про відкладення розгляду справи, у зв`язку із хворобою, колегія суддів вважає необхідне зазначити наступне.

На підтвердження вказаних обставин, які викладені у клопотанні про відкладення розгляду справи, адвокатом Власенко Л.В. не надано жодного доказу.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні,обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Ставніченка М.В., діючого від імені ОСОБА_2 , не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 23.11.1975 року Зорянською сільською радою Саратського району Одеської області, 23.11.1975 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_4 , актовий запис № 82 (Т. 1, а. с. 11).

З особового рахунку №1325 погосподарської книги по АДРЕСА_2 вбачається, що дане домоволодіння віднесено до суспільної групи колгоспний двір, головою якого є - ОСОБА_5 , який працював в колгоспі «Дружба» Саратського району Одеської області, членами сім`ї якого є його дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_2 , невістка ОСОБА_1 та онучки - ОСОБА_7 , 1976 року народження, ОСОБА_8 , 1981 року народження. Окрім цього вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з сім`єю вибув з колгоспного двору по АДРЕСА_2 на АДРЕСА_2 (Т. 2, а. с. 132).

Відповідно до договору обміну від 12.08.1987 року, завіреного секретарем Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області Янєвою М.П., відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, обміняв одноповерховий будинок, житловою площею - 60 кв. м., з господарськими спорудами та будівлями за АДРЕСА_2 на належний ОСОБА_3 , житловий будинок з господарськими спорудами за АДРЕСА_1 , житловою площею - 55 кв. м., розташований на земельній ділянці розміром 0,08 га.. Вказані житлові будинки належать ОСОБА_2 , на підставі погосподарської книги №21, особовий рахунок № НОМЕР_4 , та ОСОБА_3 , на підставі погосподарської книги №14, особовий рахунок № НОМЕР_5 , зареєстрованих виконкомом Зорянської сільської ради народних депутатів (Т. 1, а. с. 13, 204, 222).

З погосподарської книги №21, особовий рахунок № НОМЕР_4 за 1986-1989 роки, вбачається, що з 1985 року ОСОБА_2 належав будинок, загальною площею - 72 кв. м., житловою площею - 60 кв. м., з господарськими спорудами та будівлями за АДРЕСА_2 . У користуванні знаходилась земельна ділянка розміром 0,09 га.. Рік зведення житлового будинку та господарських споруд - 1985 (Т. 1, а. с. 222 - 223).

З довідки №151 від 17.03.2023 року Саратської селищної ради Одеської області вбачається, що особовий рахунок по АДРЕСА_2 заведений у 1986 році, оскільки будинок побудований у 1985 році (Т. 2, а. с. 131).

Таким чином, наявними у справі доказами підтверджено, що рік побудови спірного об`єкту нерухомості є - 1985.

Після укладення договору міни домоволодінь від 12.08.1987 року житловий будинок з господарськими спорудами та огорожею по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_2 , на підставі особового рахунку № НОМЕР_5 , з якого вбачається подальша зміна нумерації будинку з - №174-а на - №186 (Т. 1, а. с. 31 - 32).

Факт зміни нумерації спірного будинку з - АДРЕСА_5 на - АДРЕСА_1 підтверджується довідкою Саратської селищної ради №433 від 06.07.2022 року та №151 від 17.03.2023 року (Т. 1, а. с. 24), довідкою селищного голови та старости Зорянського старостинського округу (Т. 1, а. с. 139, Т. 2, а. с. 77) та виписками з погосподарської книги (Т. 1, а. с. 141).

Згідно довідки Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області №433 від 06.07.2022 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є постійним мешканцем, зареєстрована та проживає з 1987 року за адресою - АДРЕСА_1 (раніше АДРЕСА_5 (Т. 1, а. с. 24).

Рішенням Зорянської сільської ради Саратського району №68 від 20.08.1993 року ОСОБА_2 виділено земельну ділянку по АДРЕСА_1 у приватну власність для обслуговування будинку, площею 0,08 га., для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,35 га., та у постійне користування, площею 0,17 га. (Т. 2, а. с. 43).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 , виданого 27.09.2018 року Саратським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, 26.12.1995 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, про що складено відповідний актовий запис №104. Позивачка залишила за собою прізвище набуте у шлюбі - « ОСОБА_9 » (Т. 1, а. с. 12).

Рішенням №3 від 30.01.2008 року виконкомом Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області оформлено право власності на будинок АДРЕСА_1 (з відповідними будовами) за ОСОБА_2 (Т. 1, а. с. 18).

З технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа №1151, реєстровий №21973878), вбачається, що замовником технічної інвентаризації є - ОСОБА_2 . Будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, згідно експлікації приміщень будинку садибного типу, загальна площа приміщень складає - 55,8 кв. м., житлова площа - 36,1 кв. м., допоміжна площа 19,7 кв. м.. Рік побудови житлового будинку - 1980 (Т. 1, а. с. 21 - 23).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_7 від 01.02.2008 року, виданого Зорянською сільською радою Саратського района Одеської області та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВУ №000451 від 04.02.2008 року, виданого Саратським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості за №17599248 (реєстраційний №21973878), будинок за адресою - АДРЕСА_1 , зареєстровано як приватну власність ОСОБА_2 в частці 1/1 (номер запису 256 в книзі 2) (Т. 1, а. с. 19 - 20).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна проведено реєстрацію приватної власності за ОСОБА_2 , у частці 1/1 об`єкту нерухомого майна - житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 55,8 кв. м., житловою площею 36,1 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_7 , виданого 01.02.2008 року Зорянською сільською радою, та рішення Саратської РДА про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 55199642 від 18.11.2020 року (Т. 1, а. с. 46).

По справі виникли правовідносини спільної сумісної власності подружжя.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам законодавства. На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі, прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України (далі СК України) зазначений Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України) (тут і далі в редакції чинній, на час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Вказані норми законодавства, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, узгоджуються з нормами чинного законодавства України, зокрема статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України), якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статей 28, 29 КпШС України кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Встановлено, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони вели спільне господарство та побудували житловий будинок на земельній ділянці за адресою - АДРЕСА_2 .

12 серпня 1987 року, перебуваючи у шлюбі, відповідач уклав Договір обміну будинку по АДРЕСА_2 , належного подружжю на праві власністю, з ОСОБА_3 , якому належав будинок по АДРЕСА_1 . У подальшому будинку по АДРЕСА_1 був присвоєний номер - «186».

Посилання апелянта на те, що спірний будинок у 1987 році був придбаний відповідачем без згоди дружини, тому є його особистою приватною власністю, є недоведеними.

Колегія суддів звертає увагу, що сам факт укладення договору про обмін будинку без згоди іншого з подружжя не спростовує того факту, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Набуте у шлюбі майно належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).

Вказані норми, що діяли на час придбання спірного будинку, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, від 28.06.2022 року у справі №331/3589/20, від 10.08.2022 року у справі №541/312/21, від 19.10 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Враховуючи, що спірний житловий будинок був набутий позивачкою та її колишнім чоловіком під час шлюбу та в інтересах їхньої сім`ї, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказане нерухоме майно є їхнім спільним майном, а тому підлягає поділу шляхом визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами, а суд не дослідив питання, чи є будинок, право власності на частку в якому позивачка бажає визнати, спільною сумісною власністю, а не особистою власністю ОСОБА_2 є безпідставними.

Щодо посилання апелянта на пропуск строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічно питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено

й частиною другою статті 72 СК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов?язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

Колегія суддів звертає увагу, що навіть з часу розірвання шлюбу ОСОБА_1 продовжувала проживати у спірному будинку. Про порушення своїх прав остання дізналась лише у 2022 році, коли дочка повідомила, що право власності на спірне майно оформлене за відповідачем. Та після вказаного звернулась до відповідних органів за отриманням інформації.

Встановивши, що позивачка зареєстрована у спірному житловому будинку, де проживала й на час вирішення судом цієї справи, спір між сторонами щодо майна виник у 2022 року, оскільки позивачка довідалась про реєстрацію права власності за одним із подружжя, тому саме з цього часу слід відраховувати позовну давність на звернення позивачки з позовом до суду за захистом порушеного права. Оскільки позивачка звернулась із зазначеним позовом до суду у липні 2022 року, тобто в межах строку позовної давності, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування позовної давності.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Ставніченка М.В., діючого від імені ОСОБА_2 , є необґрунтованими, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Ставніченка Максима Віталійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Ставніченка Максима Віталійовича, діючого від імені ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 18 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 25 вересня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова