Постанова

Іменем України

13 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 175/1836/21

провадження № 61-10462св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2021 року у складі судді Озерянської Ж. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позов обґрунтований тим, що 26 лютого 2007 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № DNDVGA00000412, заборгованість за яким на момент пред`явлення позову становить 135 452,35 дол. США, що еквівалентно 3 787 247,71 грн. На забезпечення виконання обов`язків позичальника за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачка того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є садовий будинок загальною площею 201,5 кв. м та земельна ділянка загальною площею 0,062 га за адресою: АДРЕСА_1 .

АТ КБ «ПриватБанк» у рахунок погашення кредитної заборгованості просило звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме садовий будинок загальною площею 201,5 кв. м та земельну ділянку загальною площею 0,062 га за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах та виселення осіб, які проживають за вказаною адресою.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2021 року провадження у справі закрито.

Ухвала мотивована тим, що суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Врахувавши, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2010 року у справі № 2-1536/10, яке набрало законної сили 03 жовтня 2012 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 лютого 2007 року № DNDVGA00000412 задоволено, суд першої інстанції дійшов висновку про закриття провадження у справі.

Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій

Суди переглядали справу неодноразово.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2021 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова мотивована тим, що підставою закриття провадження у справі є судове рішення, яке набрало законної сили, ухвалене у справі з ідентичним суб`єктним складом, тим самим предметом та підставами позову. Водночас у справі, що переглядається, та у справі № 2-1536/10 підстави позову не є тотожними, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково закрив провадження у справі.

Постановою Верховного Суду від 02 серпня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2021 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, водночас у справі, яка переглядається, та у справі № 2-1536/10 збігаються всі вказані обставини, а те, що позивач змінив спосіб звернення стягнення не може бути підставою для повторного пред`явлення такого самого позову до суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року, просило їх скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, а саме пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України, застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц, провадження № 14-58цс18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19, у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18, провадження № 61-48585св18.

Аргументи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу мотивований тим, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2010 року у справі № 2-1536/10 вже задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 лютого 2007 року № DNDVGA00000412 та виселення відповідачки.

Позов у цій справі є повторним позовом щодо спору між тими ж сторонами, про той же предмет позову та з тих самих підстав, що суперечить процесуальному законодавству.

Те, що позивач у новому позові змінив спосіб звернення стягнення на предмет іпотека не є підставою для повторного розгляду справи з таким же позовом, з огляду на чинне рішення у справі № 2-1536/10.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У листопаді 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку для подання відзиву на касаційну скаргу задоволено частково. Продовжено ОСОБА_1 до 10 січня 2023 року строк для подання відзиву на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилався на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia, заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

Отже, під доступом до правосуддя згідно зі прецедентною практикою ЄСПЛ та відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції розуміють право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Тобто здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою та ухвалення судового рішення на засадах верховенства права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи (стаття 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України можливе лише за умови, якщо є рішення, яке набрало законної сили, ухвалене за наслідками вирішення позову, що є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів. Неможливість повторного розгляду справи після набрання законної сили рішення суду, ухваленого у спорі між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц, провадження № 14-58цс18, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, викладено висновок, що застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (у редакції 2004 року) зумовлене, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми права позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17, провадження № 14-225цс19, зазначено, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

Процесуальне законодавство України не дозволяє позивачу пред`являти новий позов до того ж відповідача з тим самий предметом і з тих самих підстав, з яких вже є ухвалене судове рішення, що набрало законної сили, оскільки це фактично призведе до переоцінки обставин, встановлених цим рішенням суду. Таке повторне звернення фактично спрямоване на ініціювання нового розгляду та вирішення справи, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

Верховний Суд виходить з такого.

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.

Предметом позову єматеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення.

Предмет позову опосередковується об`єктом спірного правовідношення та суб`єктивними правами і обов`язками сторін.

Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

У справі № 2-1536/10 та у справі, що переглядається, сторонами є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

У справі № 2-1536/10 предметом позову є звернення стягнення на предмет іпотеки - садовий будинок загальною площею 201,5 кв. м та земельну ділянку загальною площею 0,062 га за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу їх банком з укладенням від імені відповідачки договору купівлі-продажу з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та надання банку усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу зазначеного майна (стаття 38 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон)) та виселення відповідачки з будинку АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку за цією адресою.

Предметом позову у справі, що переглядається, є звернення стягнення на предмет іпотеки - садовий будинок загальною площею 201,5 кв. м та земельну ділянку загальною площею 0,062 га за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах (стаття 39 Закону) та виселення відповідачки та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку (предмет іпотеки) за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаних справах предметом іпотеки є те саме майно. Проте позивач - банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки у різний спосіб.

Законом передбачено такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання: судовий (на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки), позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса; на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №760/14438/15-ц (способи звернення стягнення на предмет іпотеки) вказано, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на викладене Верховний Суд зазначає, що у справі № 2-1536/10 та у справі, що переглядається, предмет позову не є тотожним, оскільки є різною матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення - звернення стягнення на предмет іпотеки у різний спосіб, визначений Законом. Залежно від способу звернення стягнення на той самий предмет іпотеки у сторін виникають неоднакові суб`єктивні права і обов`язки.

Отже, суди дійшли помилкового висновку, що є підстави для закриття провадження у справі, яка переглядається.

Оскільки суди безпідставно закрили провадження у справі з посиланням на пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України та не переглядали справу по суті й не встановлювали фактичних обставин справи, а Верховний Суд не наділений повноваженнями встановлювати ці обставини, досліджувати та оцінювати докази, справу необхідно направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень про закриття провадження у справі та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко