Ухвала

26 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 344/4844/23

провадження № 61-13566ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 травня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної регуляторної служби України, третя особа - Голова Державної регуляторної служби України ОСОБА_4, про визнання факту вчинення мобінгу посадовими особами Державної регуляторної служби України та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державній регуляторній службі України (далі - ДРС України) про визнання факту вчинення мобінгу посадовими особами ДРС України та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 працював у ДРС України з серпня 2015 року. До 05 грудня 2022 року займав посаду начальника Карпатського відділу Державної регуляторної служби України. Згідно з Наказом Державної регуляторної служби України «Про переведення ОСОБА_1» від 02 грудня 2022 року за № 723-к його було переведено з 05 грудня 2023 року на посаду начальника Центрально-Західного міжрегіонального відділу Державної регуляторної служби України.

Позивач добросовісно та сумлінно виконував свої посадові обов`язки, проте у п`ятницю 09 грудня 2022 року о 14 год 09 хв до нього зателефонував начальник управління персоналом ДРС України Чернишенко О. П. і вимагав негайного підтвердження перебування на робочому місці. Після надання відповідного відео підтвердження у режимі відео дзвінка Чернишенко О. П. його повідомив у присутності заступника начальника управління персоналом - начальника відділу Ахтирченко Ю.О. та головного спеціаліста Центрально-Західного міжрегіонального відділу ДРС України Парація В. М., що єдиний його підлеглий - головний спеціаліст Центрально-Західного міжрегіонального відділу ДРС України Парацій В. М. має негайно написати заяву про надання йому відпустки терміном на 30 календарних днів, незважаючи на воєнний час, відсутність бажання Парація В. М. йти у відпустку та відсутність письмового погодження позивача такої заяви як безпосереднього його керівника.

У понеділок 12 грудня 2022 року приблизно о 09 год 00 хв до позивача зателефонував начальник управління персоналом ДРС України Чернишенко О. П. і прямо запропонував написати заяву про звільнення за власним бажанням, повідомивши, що ця пропозиція надана за вказівкою голови ДРС України ОСОБА_4 . Позивач був шокований, оскільки жодних претензій до нього та до його діяльності за весь час роботи у ДРС України не було, спроби зв`язатися особисто із головою ДРС України для з`ясування питання не мали результату.

Позивач вважав, такі дії названих посадових осіб спрямовані на приниження честі та гідності, ділової репутації, у тому числі вчинені з метою припинення трудових прав та обов`язків, які проявляються у формі психологічного тиску, зокрема, із застосуванням засобів електронних комунікацій, та створення відносно позивача атмосфери, яка змушує недооцінювати його професійну придатність. Це вплинуло на стан здоров`я позивача не тільки психологічно, а й фізично, що стало однією з причин погіршення стану здоров`я, і 12 грудня 2022 року його було направлено на стаціонарне лікування та госпіталізовано. З 12 грудня 2022 року по 26 грудня 2022 року, з 24 грудня 2022 року по 28 грудня 2022 року, з 29 грудня 2022 року по 02 січня 2023 року позивач перебував на лікарняному у зв`язку із поганим станом здоров`я, що підтверджується медичними висновками про тимчасову непрацездатність від 13 грудня 2022, року 24 грудня 2022 року та 29 грудня 2022 року.

ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 03 січня 2023 року по 20 січня 2023 року. З 02 січня 2023 року по 17 січня 2023 року, з 17 січня 2023 року по 20 січня 2023 року, з 22 січня 2023 року по 03 лютого 2023 року, з 04 лютого 2023 року по 13 лютого 2023 року, 13 лютого 2023 року по 22 лютого 2023 року, з 21 лютого 2023 року по 28 лютого 2023 року, з 28 лютого 2023 року по 06 березня 2023 року, з 07 березня 2023 року по 17 березня 2023 року позивач перебував на лікарняному, оскільки були виявлені захворювання, які визнані підставою для видачі медичних висновків про тимчасову непрацездатність.

Згідно з висновком медико-соціальної комісії, позивачу повторно визначено другу групу інвалідності (загальне захворювання), при цьому рекомендовано стаціонарне лікування та санаторно-курортне лікування, яке він не мав можливості організувати у зв`язку з бездіяльністю відповідача стосовно вирішення заяв про відпустку позивача.

10 січня 2023 року, перебуваючи на стаціонарному лікуванні в обласній інфекційній лікарні, позивач звернувся до голови ДРС України ОСОБА_4. із письмовими заявами про надання щорічної основної відпустки з 24 січня 2023 року. При цьому Наказом ДРС України «Про затвердження Графіка відпусток державних службовців Державної регуляторної служби України на 2023 рік» від 29 грудня 2022 року № 758-к було затверджено Графік відпусток державних службовців ДРС України на 2023 рік, яким для позивача було передбачено основну та додаткові відпустки.

Службовою запискою від 17 січня 2023 року № 222-07/1 Управління організаційної роботи та документообігу ДРС України за підписом начальника Управління організаційної роботи та документообігу Жерибор Т. В. електронними засобами зв`язку ОСОБА_1 повідомлено про нібито відсутність можливості розгляду в установленому порядку його заяв у паперовому вигляді з причини їх невідповідності пункту 192 Інструкції з документування управлінської діяльності в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну в ДРС України, затвердженого наказом ДРС України від 12 серпня 2022 року № 153, що вимагає погодження заяв з кадрових питань певними посадовими особами ДРС України з обов`язковим накладанням їх кваліфікованих електронних підписів через систему електронного документування ДРС України.

18 січня 2023 року позивач, перебуваючи на стаціонарному лікуванні в обласній інфекційній лікарні, звернувся до голови ДРС України ОСОБА_4. через систему електронного документування ДРС (АСКОД) із письмовими заявами з накладанням свого кваліфікованого електронного підпису про надання щорічної основної відпустки з 31 січня 2023 року та грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

19 січня 2023 року у системі електронного документування ДРС України замість запису про погодження заяв, начальником Управління організаційної роботи та документообігу ДРС України Жерибор Т.В. у графі «результат» нею зроблено записи «на доопрацювання», які унеможливили задоволення заяв позивача по суті, із коментарем, зміст якого зводився до пропозиції вирішити це питання після одужання позивача.

24 січня 2023 року, перебуваючи на стаціонарному лікуванні, позивач втретє звернувся до голови ДРС України ОСОБА_4. із письмовими заявами про надання частини щорічної основної відпустки з 07 лютого 2023 року та грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Дані заяви були надіслані до ДРС України цінним листом з описом вкладення. Додатково вищевказані заяви від 24 січня 2023 року були направлені в електронному вигляді безпосередньо на електронні адреси відповідальних посадових осіб ДРС України. У тексті даного електронного відправлення було звернено увагу безпосередньо начальника Управління організаційної роботи та документообігу Жерибор Т. В. та інших відповідальних посадових осіб ДРС України на роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби щодо порядку оформлення та надіслання кадрових документів в умовах воєнного стану. Службовою запискою від 30 січня 2023 року за № 22-01/1 Управління організаційної роботи та документообігу ДРС України за підписом начальника Управління Жерибор Т. В., електронними засобами зв`язку позивачу знову повідомлено про нібито відсутність можливості розгляду в установленому порядку його заяв у паперовому вигляді з причини їх невідповідності пункту 192 Інструкції з документування управлінської діяльності в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну в ДРС України, затвердженого наказом ДРС України № 153 від 12 серпня 2022 року, що вимагає погодження заяв з кадрових питань певними посадовими особами ДРС України з обов`язковим накладанням їх кваліфікованих електронних підписів через систему електронного документування ДРС України. Позивач зазначає, що твердження відповідача, які стали причиною для відмови у задоволенні заяв щодо відпуски та відповідних виплат про необхідність наявності кваліфікованих електронних підписів певних посадових осіб є незаконними та такими, що порушують його права та інтереси - отже, створили напружену та образливу атмосферу, є безпідставним негативним виокремленням працівника з колективу.

23 січня 2023 року, 02 лютого 2023 року та 01 березня 2023 року позивач звертався до ДРС України з питань праці (Держпраці) зі скаргами на неправомірні дії посадових осіб центрального апарату ДРС України щодо порушення ними моїх конституційних прав на працю та на відпочинок (в частині дотримання законодавства про працю щодо ненадання щорічної відпустки, невиплати матеріальної допомоги і мобінгу).

Відповідно до Повідомлення «Про розгляд звернення» №Ц/2/242-ЦА-23 від 07 лютого 2023 року, Центральним міжрегіональним управлінням Держпраці надано відповідь про неможливість проведення позапланової перевірки додержання ДРС України вимог законодавства про працю з причини нібито відсутності в уніфікованій формі акта (додатку №4 до форми Акта складеного за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сферах охорони праці, промислової безпеки, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, праці, зайнятості населення, зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснення державного гірничого нагляду, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 27 жовтня 2020 року № 2161) питань про перевірку вимог законодавства про працю, що не відповідає дійсності.

Разом з тим позивача повідомлено, що Центральне міжрегіональне управління Держпраці листом від 07 лютого 2023 року за № Ц/2/361-3В-23 звернулося до ДРС України з пропозицією вжити заходів щодо недопущення порушення норм трудового законодавства по суті викладених у зверненні питань, у разі підтвердження факту порушення роботодавцем ДРС України норм трудового законодавства відносно ОСОБА_1

14 лютого 2023 року позивач вчетверте звернувся до голови ДРС України ОСОБА_4. із заявами про надання йому як особі з інвалідністю частини щорічної основної відпустки з 01 березня 2023 року та грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. 28 лютого 2023 року на його особисту електронну скриньку надійшла копія листа від ДРС України за особистим підписом голови ДРС України ОСОБА_4. про відкладення розгляду його заяв від 14 лютого 2023 року до закінчення його лікування та повернення до роботи. Дана копія листа зареєстрована за номером 3 від 28 лютого 2023 року та не містить відомостей про особу, що його готувала. На думку позивача це свідчить про особисту причетність голови ДРС України ОСОБА_4 до вчинення щодо позивача систематичних (повторюваних) тривалих, умисних, незаконних дій, спрямованих на припинення трудових прав та обов`язків шляхом спонукання до звільнення із займаної посади.

Позивач вказує, що начальник Управління персоналом ДРС України Чернишенко О. П., а також начальник Управління організаційної роботи та документообігу ДРС України Жерибор Т. В. підпорядковані безпосередньо голові ДРС України ОСОБА_4

07 березня 2023 року позивач отримав від Центрального міжрегіонального управління Держпраці лист «Про розгляд звернення» № Ц/2/446-ЦА-23, яким було повідомлено, що Центральне міжрегіональне управління повторно звернулося до керівництва ДРС України з пропозицією вжити заходів щодо недопущення порушення норм трудового законодавства по суті викладених у зверненні питань.

Позивач зазначав, що заяви про надання щорічної основної відпустки або її частини були подані з урахуванням періодів тимчасової непрацездатності, а саме:

1) період тимчасової непрацездатності з 02 січня 2023 року по 17 січня 2023 року - заява від 10 січня 2023 року про надання щорічної основної відпустки з 24 січня 2023 року;

2) період тимчасової непрацездатності з 17 січня 2023 року по 20 січня 2023 року - заява від 18 січня 2023 року про надання частини щорічної основної відпустки з 31 січня 2023 року;

3) період тимчасової непрацездатності з 22 січня 2023 року по 06 лютого 2023 року - заява від 24 січня 2023 року про надання частини щорічної основної відпустки з 07 лютого 2023 року;

4) період тимчасової непрацездатності з 13 лютого 2023 року по 22 лютого 2023 року - заява від 14 лютого 2023 року про надання частини щорічної основної відпустки з 01 березня 2023 року.

З наведеного випливає, що на дату написання кожної заяви з урахуванням діючого на той момент медичного висновку про тимчасову непрацездатність, період початку відпустки припадав на день, коли позивач вже мав би бути на роботі та виконувати свої посадові обов`язки.

Позивач вважав відмову голови ДРС України ОСОБА_4. у наданні частини щорічної основної відпустки та виплаті грошової допомоги від 28 лютого 2023 року у зв`язку із відкладенням розгляду заяв від 14 лютого 2023 року до закінчення лікування та повернення до роботи є незаконною, а також вважає принизливою поведінку посадових осіб ДРС України щодо видумування різних та безпідставних причин для відмови у наданні йому відпустки та виплати грошової допомоги.

Також позивач зазначав, що при тому, що він перебував на лікарняному та є особою з інвалідністю другої групи, така поведінка посадових осіб ДРС України, що виразилася в багаточисленних, незаконних, надуманих відмов на заяви, є висміюванням його становища та носить загрозливий характер для його здоров`я. Під час тимчасової непрацездатності через захворювання позивачем вчинялися всі можливі дії для отримання своєї законної щорічної відпустки та грошової допомоги, а посадові особи відмовами з підстав відсутності кваліфікованого електронного підпису, його перебування на лікарняному, систематично та умисно принижували його честь і гідність. Отже, дії посадових осіб ДРС України є безпосередньо спрямованими на приниження честі та гідності, ділової репутації позивача, у тому числі вчинені з метою припинення трудових прав та обов`язків, які проявляються у формі психологічного та економічного тиску, зокрема шляхом створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (висміювання, поведінка принизливого характеру) та безпідставного позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень).

Перебуваючи на лікарняному, 09 березня 2023 року позивачем було подано заяву про надання частини щорічної відпустки з наступним звільненням, заяву про надання грошової допомоги та заяву про звільнення за власним бажанням. 16 березня 2023 року на електронну адресу позивача надійшло повідомлення від ДРС України з листом № 887/20-23 від 16 березня 2023 року за підписом ОСОБА_4 , яким повідомлено про розгляд вищенаведених заяв від 09 березня 2023 року за наслідком яких позивачу було надано частину щорічної основної відпустки та грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати, а 27 березня 2023 року буде звільнено із займаної посади начальника Центрально-Західного міжрегіонального відділу ДРС України.

ОСОБА_1 вважав, що єдиним фактором, який вплинув на отримання частини відпустки та грошової допомоги є заява про звільнення від 09 березня 2023 року, тобто відповідач досягнув своєї мети шляхом вчинення посадовими особами ДРС України щодо нього систематичних (повторюваних) тривалих умисних дій та бездіяльності, які були спрямовані на приниження його честі та гідності, ділової репутації з метою припинення трудових прав та обов`язків, що проявлялись у формі психологічного та економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення напруженої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушувала позивача недооцінювати його професійну придатність.

Черговим аргументом, який підтверджує вчинення щодо позивача мобінгу посадовими особами відповідача, є те, що станом на 20 березня 2023 року не було видано службового посвідчення начальника Центрально-Західного міжрегіонального відділу ДРС України. Звертав увагу, що посаду начальника Центрально-Західного міжрегіонального відділу ДРС України займає з 05 грудня 2022 року, проте посвідчення йому видано так і не було. Такі дії відповідача вважає формою мобінгу, а саме безпідставним негативним виокремленням працівника з колективу, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції з метою звільнення.

Позивач просив стягнути у відшкодування моральної шкоди, яка полягає у тому, що внаслідок неправомірного ненадання відпустки та грошової допомоги, позивачу було завдано моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагали від нього в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя, на свою користь 100 000,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У вересні 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 травня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у справі є визнання факту вчинення мобінгу посадовими особами ДРС України та відшкодування шкоди у розмірі 100 000,00 грн. Справа є незначної складності та не належить до винятків з цієї категорії спорів, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 250 = 671 000,00 грн).

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.

Посилання заявника на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаної підстави підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема, у малозначних справах. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначних справах, підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд зауважує, що обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у малозначних справах.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи незначної складності.

Верховним Судом перевірено, чи мають місце підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких касаційне провадження у малозначній справі підлягає відкриттю, зокрема, з урахуванням обставин, на які посилався заявник у касаційній скарзі, та зазначених підстав не встановлено.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 травня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної регуляторної служби України, третя особа - Голова Державної регуляторної служби України ОСОБА_4, про визнання факту вчинення мобінгу посадовими особами Державної регуляторної служби України та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак