КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ _______________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/235/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.,

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_6 , ОСОБА_7

до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_4 ,

ОСОБА_2 ,

приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу

Фролової Руслани Валеріївни,

приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу

Демидова Сергія Сергійовича,

про визнання незаконним та скасування рішення

та визнання недійсними договорів

ВСТАНОВИВ:

01.09.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Демидова Сергія Сергійовича, про визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсними договорів, в якому позивачі просять суд:

- витребувати з незаконного чужого володіння від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 об`єкт нерухомого майна - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, за ОСОБА_1 РНОКШІ - НОМЕР_1 , номер запису про право власності 29222154;

- визнати недійсним договір дарування від 02.04.2020 року, реєстровий номер 524 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, укладені між ОСОБА_1 РНОКПП - НОМЕР_1 та ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_2 , про дарування 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, на підставі якого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 51866754 від 02.04.2020 номер запису про право власності: 36162495 та договір дарування від 02.04.2020 року, реєстровий номер 525 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, укладені між ОСОБА_1 РНОКПП - НОМЕР_1 та ОСОБА_4 РНОКПП - НОМЕР_2 , про дарування 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 на підставі якого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 51866972 від 02.04.2020 року, номер запису про право власності: 36162693;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25.08.2021 року, реєстровий номер 1141, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Демидовим Сергієм Сергійовичем, укладені між ОСОБА_4 РНОКПП - НОМЕР_2 та ОСОБА_2 , про дарування однієї цілої житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, на підставі якого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Демидовим Сергієм Сергійовичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 59989971 від 25.08.2021 14:44:58 номер запису про право власності: 43623742;

- стягнути з ОСОБА_1 РНОКПП - НОМЕР_1 , ОСОБА_4 РНОКПП - НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Фролової Руслани Валеріївни. приватного нотаріуса Демидова Сергія Сергійовича - судові витрати та витрати на правову допомогу, солідарно, в рівних долях.

В обґрунтування позову позивачці посилаються на те, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить земелька ділянка, загальною площею 0,025 га, що розташована на території Таїровської селищної ради, АДРЕСА_2 , на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД №049565 від 14.11.2001 року, що виданий на підставі рішення Таїровської селищної Ради народних депутатів від 27.10.2000 року №239, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ТІ №1376-18.

Територія, на якій серед іншого, знаходиться згадувана земельна ділянка, у складі територій загальною площею 1078,0 га включено в межі м. Одеси на підставі постанови Верховної Ради України від 07 лютого 2002 року №3064-111 «Про зміну меж міста Одеси Одеської області».

Відповідно до довідки з адресного реєстру м. Одеси від 24.11.2014 року №57972/2 адреса об`єкта нерухомого майна, зокрема земельної ділянки, загальною площею - 0,025 га, що розташована на території Таїровської селищної ради, АДРЕСА_2 , відповідає адресі: АДРЕСА_3 .

Позивачі стверджують, що у 2000 роді, з метою використання земельної ділянки за цільовим призначенням та проведення будівництва будинку, нею ОСОБА_6 та її чоловіком ОСОБА_7 було замовлено ескізний проект садового будинку в АДРЕСА_2 , та погоджено його у Овідіопольській районній державній адміністрації. Через скрутне матеріальне становище, ними позивачами будівництво здійснювалось протягом тривалого часу та згодом було завершено та виникла необхідність введення будинку в експлуатацію та реєстрації права власності. Однак, з означеним питанням виникли труднощі, через те, що земельній ділянці, на якій збудовано будинок не було присвоєно кадастрового номеру. Також, у 2009 році у ОСОБА_7 були вкрадені документи: державний акт на право власності на земельну ділянку в поселку АДРЕСА_4 , та нормативна оцінка на земельну ділянку в поселку АДРЕСА_4 .

В подальшому, як стверджуються позивачі, у процесі підготовки необхідного пакету документів для реєстрації права власності на збудований будинок, на фасаді їх будинку, з`явився банер з оголошенням щодо його продажу, та згодом, позивачі з`ясовані, що їх будинок відчужується ОСОБА_4 .

Так, позивачами було з`ясовано, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею - 159,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, на підставі договорів дарування від 02.04.2020 року, зареєстрованих в реєстрі за №524 та №525, що посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною та відповідно нотаріусом, як державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 51866972 від 02.04.2020 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 51866754 від 02.04.2020 року відповідно по кожному з договорів.

Однак, позивачі вважають, що фактично об`єкт нерухомості, що зареєстрований з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 1013, є будинком позивачів, який до теперішнього часу не введений в експлуатацію та будівництво якого здійснювалось саме позивачкою ОСОБА_6 та її сім`єю впродовж багатьох років починаючи з 2000 по 2004 роки, який розташований на належній їм земельній ділянці. Окрім того, як стверджують позивачі, цей будинок нікому не відчужувався, не передавався в дар та іншим способом не відчужувався.

Позивачі зазначають, що після здійснення контактних дій з ОСОБА_4 для з`ясування підстав виниклої ситуації, останній з метою приховання своїх дій 25 серпня 2021 року здійснив дії з відчуження спірного об`єкту нерухомого майна на ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 25.08.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Демидовим Сергієм Сергійовичем, зареєстрованого в реєстрі за №1141.

У зв`язку з чим, позивачі вважають, що з їх власності в незаконний спосіб вибуло належне їм майно у власність ОСОБА_2 .

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 06.09.2021 року позовну заяву було прийнято до провадження, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до розгляду у підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 06.09.2021 року, за наслідком розгляду заяви позивачів про забезпечення позову, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , РНОНМ 101.

27.09.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_2 , в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та повної безпідставності заявлених вимог, з посиланням на те, що позивачами жодним чином не наведено доказів на підтвердження наявності прав на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , приймаючи, що позивачі стверджують про належність їм майна за адресою: АДРЕСА_2 , яка в подальшому перейменована та змінена на адресу: АДРЕСА_3 . Відповідач стверджує, що вказані об`єкти нерухомого майна є різними, розташовані за різними адресами, а відтак вважає, що позивачі не мають жодного відношення до належного відповідачці ОСОБА_2 нерухомого майна.

29.09.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від імені ОСОБА_4 , який також просить суд відмовити у задоволенні позову, з аналогічних підстав, пов`язаних з необґрунтованістю та безпідставністю заявлених вимог.

06.10.2021 року також надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_1 про відмову у задоволенні позову.

09.12.2021 року до суду надійшла відповідь на відзиву на позовну заяву від представника позивачів, в якому представник вважає необґрунтованими доводи відповідачів, з посиланням на те, що розташування спірного об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці належній позивачці підтверджується зокрема довідкою з Адресного реєстру міста Одеси за №57972/2 від 24.11.2014 року про відповідність адреси об`єкту нерухомого майна.

09.12.2021 року до суду надійшло клопотання представника позивачів про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

23.06.2022 року Керівником апарату Київського районного суду міста Одеси видано розпорядження №212 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, на підставі якого проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, відповідно до якого справу розподілено судді Калініченко Л.В., що підтверджується протоколом від 23.06.2022 року.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 27.06.2022 року вказану цивільну справу прийнято до провадження, продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

20.03.2023 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Також, суд зазначає, що за час перебування справи в провадженні Київського районного суду міста Одеси під головуванням судді Калініченко Л.В., судом призначалось підготовче судове засідання по справі на: 25.07.2022 року о 14год. 00 хв.; 28.09.2022 року о 10год. 00 хв.; 02.11.2022 року о 12год. 00 хв.; 05.12.2022 року о 12год. 00 хв.; 06.02.2023 року о 14год. 00 хв.; 20.03.2023 року о 12год. 30 хв., до жодного з яких сторона позивачів не з`явились жодного разу, повідомляючи про дату, час і місце проведення належним чином, а також будучи цілком обізнаними про власно ініційоване судове провадження.

У судові засідання призначені на 27.04.2023 року, 06.06.2023 року, 23.08.2023 року та 27.09.2023 року сторона позивачів також не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином.

27.09.2023 року на електронну скриньку суду надійшло повідомлення за зазначенням відправника адвоката Кешкентія Д.В. про розгляд справи за відсутності ОСОБА_6 , однак за присутності позивача ОСОБА_7 .

Дослідивши вказану заяву, судом встановлено, що остання подана в електронній формі, однак в порушення положень ст. 14 ЦПК України, не містить підтвердження про підписання відповідної заяви власним електронним підписом адвоката, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги", за наслідком чого судом не приймається як належна та не враховується під час розгляду справи.

Про підстави чергової неявки до судового засідання призначеного на 27.09.2023 року сторона позивачів суд не повідомила.

Разом з тим, до судового засідання з`явились:

- представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 , яка категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позову.

- представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 , також заперечувала проти задоволення позову та просила суд залишити без задоволення заявлені вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Інші учасники справи також до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили.

Також, в судовому засіданні 27.09.2023 року судом було постановлено ухвалу суду, за наслідком розгляду клопотання представника позивачів про призначення судової будівельно-технічної експертизи від 09.12.2021 року за вх. №68549/21, яке повернуто заявникам на підставі положень ч.4 ст. 117 ЦПК України, враховуючи не відповідність поданої заяви вимогам ч.3 ст. 117 ЦПК України.

Щодо розгляду справи за відсутності позивачів, суд зазначає наступне.

Як вже судом встановлено, позивачі по справі не з`явились до судового засідання призначеного на 27.09.2023 року будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце його проведення, без поважних причин, не надавши заяв про розгляд справи за їх відсутності.

Одночасно судом враховується, що сторона позивача починаючи з моменту зміни складу суду в цій справі, а саме починаючи з 27.06.2022 року не з`явилась до жодного з призначених підготовчих судових засідань на стадії підготовчого провадження по справі, та жодного з призначених судових засідань на стадії розгляду справи по суті.

Статтею 223 ЦПК України передбачено наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

У відповідності до положень вказаної статті, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження;

5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки;

3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;

4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Оглянувши матеріали справи, судом не встановлено підстав для відкладення розгляду справи, приймаючи безпідставну неявку позивачів до судового засідання належним чином повідомлених про дату, час і місце цього засідання.

Також судом враховується, що на стадії розгляду справи, стороною позивачів, у тому числі їх представником, не одноразово подавались клопотання про відкладення судового засідання, що виключає підстави для тверджень про втрату позивачами інтересу до підтримання заявлених вимог.

Одночасно судом враховується, що зазначена справа перебуває в провадженні суду з 06.09.2021 року, а відтак на протязі двох років, за які судом здійснювався розгляд усіх клопотань учасників справи, а також забезпечена можливість для реалізації усіх процесуальних прав визначених ЦПК України.

Поряд з цим, статтею 43 ЦПК України покладені також і обов`язки на учасників справи, зокрема:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази;

5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні;

6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки;

7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Статтею 210 ЦПК України передбачено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

На підставі вищевикладеного в цілому, приймаючи безпідставні неявки сторони позивачів до судового засідання, судом встановлено, що позивачами не виконуються покладені на них обов`язки визначені ч.2 ст.43 ЦПК України, зокрема в частині сприяння своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та розгляду справи судом у встановлені законом строки, що призводить до безпідставного затягування розгляду справи, порушення судом строків розгляду справи, а також порушення прав та інтересів інших учасників справи на розгляд справи у встановлений ЦПК України строки і порядок.

Одночасно судом враховується, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року по справі №907/425/16 дійшов до висновку, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Одночасно судом приймається, що сторони надали свої пояснення по суті справи, нових документів чи доказів для долучення до матеріалів справи, заяв та клопотань, які залишаються не розглянутими та мали б суттєве значення у справі, до суду не надходило. У справі зібрано достатньо доказів, містяться достатні дані про права та взаємовідносини сторін.

За наслідком чого приймаючи вищевикладене, враховуючи відсутність підстав для залишення позову без розгляду, враховуючи відсутність підстав, що свідчать про втрату позивачами інтересу до підтримання заявленого позову, а також розгляду судом усіх клопотань сторін по справі, достатніх доказів наявних в матеріалах справи для повного всебічного та об`єктивного розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків для розгляду справи та недопущення порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом було ухвалено здійснити розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні призначеному на 27.09.2023 року за відсутності позивачів по справі, за наявною явкою сторін по справі, на підставі наявних в матеріалах справи документів.

Заслухавши пояснення представників відповідачів по справі, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд вважає позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не підлягаючим до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02.04.2020 року між ОСОБА_1 , як дарувальником, та ОСОБА_4 , як обдарованим, були укладені два договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, зареєстровані в реєстрі за №524 та №525, за умовами яких ОСОБА_8 передав в дар, а ОСОБА_4 прийняв в дар за кожним з договорів по частці нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_5 , який складається в цілому з одного житлового будинку, зазначеного на схематичному плані літ. «А», загальною площею 159,2 кв.м., житловою площею 60,3 кв.м., а також з надвірних господарчих споруд: літ. «Б» - гаражу, І- мостіння, №1-3 огорожі, розташований на земельній ділянці, право власності та/або користування не зареєстровано, заява про приватизацію земельної ділянки не подавалася, рішення про її приватизацію відповідними органами не приймалося, кадастровий номер не присвоювався.

У договорі зазначено, що право власності на вказаний житловий будинок, зареєстровано за дарувальником у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.11.2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101, номер запису про право власності 29222154.

За наслідком укладення вищевказаних договорів, за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 159,2 кв.м., житловою площею 60,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення двох державних реєстраційних дій про державну реєстрацію прав за кожним з договорів, на підставі винесених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексними номерами: №51866754 та №51866972 від 02.04.2020 року відповідно, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №205976220 та №20597766 від 02.04.2020 року.

Надалі, 25.08.2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Демидовим С.С., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №1141.

За умовами вказаного договору, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 придбала житловий будинок, загальною площею 159,2 кв.м., житловою площею 60,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку, зазначеного на схематичному плані літ. «А», а також з надвірних господарчих споруд: літ. «Б» - гаражу, І- мостіння, №1-3 огорожі.

За наслідком укладення вказаного договору, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Демидовим С.С., як суб`єктом державної реєстрації прав, було винесено 25.08.2021 року рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59989971 від 25.08.2021 року, на підставі якого зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на вказаний об`єкт нерухомості, запис №43623742.

За наслідком викладеного, судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку, загальною площею 159,2 кв.м., житловою площею 60,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку, зазначеного на схематичному плані літ. «А», а також з надвірних господарчих споруд: літ. «Б» - гаражу, І- мостіння, №1-3 огорожі.

Як вбачається, позивачка в цій справі ОСОБА_6 звернулась до суду з цим позовом з посиланням на незгоду з вищевказаними договорами, вчиненими на підставі них державними реєстраціями та з вимогами про витребування з власності ОСОБА_2 на свою користь вищевказаного нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_5 , з посиланням на те, що зазначений будинок вибув з її володіння, який в свою чергу не був введений до експлуатації, а також розташований на належній їй ОСОБА_6 , набутій під час перебування у шлюбі з ОСОБА_7 , - земельній ділянці, площею 0,025 га, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , яка відповідає наразі адресі: АДРЕСА_3 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття /зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 15 травня 2023 року по справі № 522/9246/19.

Також, судом приймається, що відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 2 ст. 152 ЗК власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Так за п. «б» ч. 3 ст. 152 ЗК захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Згідно положення статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Так, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов?язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов?язані з позбавленням його володіння майном.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, з вищевказаним способом захисту шляхом визнання оспорювання правочинів та витребування майна з чужого незаконного володіння може звернутись особа, як власник відповідного майна, або власник, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, та з вимогами стосовно оспорювання правочинів додатково інша заінтересована особа, яка має право на відповідне майно.

Також, як вже судом зазначалось, за змістом положень ст. 15, 16 ЦК України, право на захист цивільного права має кожна особа, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 910/3372/19, предмет і підстави позову визначаються самостійно позивачем і суд не може виходити за межі відповідних вимог.

На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Такі правові висновки є усталеними та знаходять втілення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20, від 29.09.2021 у справі № 910/17079/19, від 16.09.2021 у справі № 922/3059/16, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 29.10.2020 у справі № 917/814/16, від 29.01.2020 у справі № 904/5265/18, від 28.01.2020 у справі № 912/653/19, від 06.11.2019 у справі № 909/51/19, від 25.06.2019 у справі № 5023/5836/12, від 19.06.2019 у справі № 910/19581/16, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15.

При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19.

Надаючи оцінку обраного позивачами способу захисту та наявності порушеного права та інтереси, за захистом якого останні звернулись до суду з цим позовом, судом встановлено наступне.

Як вже судом встановлено, позивачі в цій справі звернулись до суду за захистом своїх прав та інтересів, як власники земельної ділянки, площею 0,025 га, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , яка відповідає адресі: АДРЕСА_3 , з посиланням на те, що спірний житловий будинок належний відповідачам, насправді належний їм, розташований на їх земельній ділянці, та незаконно вибув з їх власності.

Так, на підтвердження вказаних обставин позивачами надано до суду копію Державного акту на право приватної власності на землю серії від 14.11.2001 року серії І-ОД №049565, з якого вбачається, що останній зареєстровано в книзі записів державних актів право приватної власності на землю за №ТЇ-1376-18 від 14.11.2001 року, виданий Таїровською селищною радою на підставі рішення Таїровської селищної ради від 27.10.2000 року, відповідно до якого ОСОБА_6 передано у приватну власність земельна ділянка, площею 0,025 га, для ведення садівництва, яка розташована на території Таїровської селищної ради, АДРЕСА_2 .

У відповідності до листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 26.10.2021 року за вих. №29-15-0.3-7082/2-21, за наявною інформацією Відділу №1 управління в Одеському районі Головного управління Держагеокадастру в Одеській області, згідно Книг реєстар3ції державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та примірників договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року, наявні відомості щодо реєстрації державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД №049656, площею 0,025 га, який видано ОСОБА_6 для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_2 . Акт зареєстровано за ТІ №1376-18 від 14.11.2001 року.

Також судом встановлено, що згідно з довідкою з Адресного реєстру міста Одеси про відповідність адреси об`єкта нерухомого майна від 24.11.2014 року за №57972/2, виданої Юридичним департаментом Одеської міської ради засвідчено, що адреса об`єкта нерухомого майна, земельна ділянка для ведення садівництва за адресою: АДРЕСА_2 , передбачена державним актом на право приватної власності на землю від 14.11.2001 року серії І-ОД №049565, відповідає наступній адресі, зареєстрованій в Адресному реєстрі міста Одеси за адресою: АДРЕСА_3 .

Також, з поданих до суду доказів судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №947/26334/22 за позовом ОСОБА_2 до Таїровської селищної ради Одеської області в особі правонаступника Таїровська селищна рада об`єднана територіальна громада, ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення виконкому, визнання незаконним та скасування державного акта на право приватної власності на землю.

За наслідком розгляду вказаної справи, 10.07.2023 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення суду, до якого ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 25.08.2023 року виправлено описки, відповідно до яких позовну заяву ОСОБА_2 до Таїровської селищної ради Одеської області в особі правонаступника Таїровська селищна рада об`єднана територіальна громада, ОСОБА_6 , про визнання незаконним та скасування рішення виконкому, визнання незаконним та скасування державного акта на право приватної власності на землю задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Таїровської селищної ради від 27 жовтня 2000 року № 239/293 про видачу державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва в АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_6 .

Визнано незаконним та скасовано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ОД № 049565, виданий 14 листопада 2001 року на підставі рішення Таїровської селищної ради народних депутатів № 239 від 27 жовтня 2000 року.

Вказане рішення суду не оскаржено сторонами по справі та набрало законної сили 15.08.2023 року.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню вищезазначені обставини, встановлені рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10.07.2023 року, до якого ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 25.08.2023 року внесені виправлення описок, по справі №947/26334/22, яке набрало законної сили та підлягає негайному виконанню, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що рішення Таїровської селищної ради народних депутатів № 239 від 27 жовтня 2000 року та виданий на підставі нього Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ОД № 049565, виданий 14 листопада 2001 року, на підставі якого позивачі стверджують про належність ОСОБА_6 на праві власності земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_2 , яка відповідає адресі: АДРЕСА_3 , наразі визнані незаконними та скасовані.

За наслідком чого, суд доходить до висновку про відсутність наявності порушених прав та інтересів позивачів в цій справі, як власників земельної ділянки: Таїровська селищна рада, АДРЕСА_2 , яка відповідає адресі: АДРЕСА_3 , за наслідком скасування рішення та документу, на підставі якого виникло відповідне право.

Ураховуючи відсутність порушення спірними договорами прав та інтересів позивачів, що є самостійною підставою для відмови в позові, суд не надає оцінки законності спірним договорам, оскільки вона може надаватися в іншій справі за позовом належного позивача за застосуванням належного способу захисту.

Разом з тим, суд зазначає, що згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивачами в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України також до суду не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження викладених доводів стосовно того, що належний відповідачеві ОСОБА_2 на праві власності житловий будинок АДРЕСА_5 , який мав зазначену адресу станом на момент його набуття у власність - 25.08.2021 року, розташований саме на земельній ділянці, площею 0,025 га, яка мала адресу: АДРЕСА_2 , та у відповідності до довідки з Адресного реєстру міста Одеси вже станом на 24.11.2014 року відповідає адресі: АДРЕСА_3 , а відтак доказів на підтвердження того, що вказані адреси є одною самою адресою, враховуючу наявну копію топографічного плану територію, що міститься в матеріалах технічного звіту по кадастровим вишукуванням та визначенням площі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , виконаний ТОВ «ГЕОІНФОРМ+», відповідно до якого вбачається наявність: як АДРЕСА_6 ; так і провулку 1-ий Іванова; що є різними між собою адресами.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи вищевикладене, оскільки судом встановлено відсутність порушених прав та інтересів позивачів, як власників земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_3 , суд вважає позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Демидова Сергія Сергійовича, про визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсними договорів, необґрунтованими, безпідставними, за наслідком чого у задоволенні позову слід відмовити.

Приймаючи відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачами у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивачів.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 223, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_6 (місце проживання: АДРЕСА_7 ), ОСОБА_7 (місце проживання: АДРЕСА_8 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_9 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_10 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_11 ), приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни (місцезнаходження: 65006, м. Одеса, вул. Прикордонників, оф.2), приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Демидова Сергія Сергійовича (місцезнаходження: 65080, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 88 б), про визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсними договорів відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 02.10.2023 року.

Головуючий Калініченко Л. В.