Справа № 308/6565/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Логойди І.В., за участі секретаря судового засідання Шовак А.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №308/6565/23 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Свида Олександр Георгійович, до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Свида Олександр Георгійович, звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а саме: житловим приміщенням по АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивує наступним. Позивач є одноособовою власницею об`єкта житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально завіреним договором дарування від 16.11.2021 року, зареєстрований в реєстрі №569, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №284899176 від 16.11.2021 року. У даному будинку зареєстровані громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не є членами родини і з 2019 року не проживають в даному будинку та не приймають ніякої участі у сплаті комунальних платежів за будинок, вони не тримають ніяких особистих речей в будинку. Згідно складеного акту про фактичне місце проживання від 06.04.2023 року громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у будинку з 2019 року, тобто майже чотири роки. Цей акт було підписано та завірено свідками і завірений печаткою директора ТОВ «НашДобробут». Відповідачі не доглядають за даним об`єктом нерухомості, не надають матеріальної допомоги на утримання даного майна та без поважних причин не проживають у будинку, понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України та відповідно втратили право на користування житловим приміщенням, що належить ОСОБА_1 .

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.05.2023 провадження у зазначеній справі було відкрито, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи відкладався з метою належного повідомлення відповідачів.

У судове засідання позивач не з`явилася, представник позивача подав клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися у встановленому законодавством порядку, письмового відзиву не подали.

У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно з копією нотаріально посвідченим договором дарування від 16.11.2021 ОСОБА_1 прийняла у власність незавершений будівництвом об`єкт житлової нерухомості загальною площею 281,9 кв.м, житловою площею 112,2 кв.м в АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І. 16.11.2021 за №569. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності об`єкт нерухомого майна за реєстраційним №01 за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (інформаційний витяг №284899176). Згідно з копією будинкової книги зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно з актом про фактичне місце проживання від 06.04.2023 ТОВ «Наш-Добробут» за адресою: м. Ужгород, вул.Золотиста, 34 зареєстровані, але фактично не проживають з 2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України передбачено, зокрема, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у певних визначених випадках.

Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Відповідно до ст.ст.401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Підстави припинення сервітуту визначені також у ст.406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст.406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Водночас, припинення права користування відповідача спірним житлом має відповідати пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У даному аспекті суд враховує те, що відповідачі не проживають у спірному житлі тривалий час, в тому числі понад півтора роки після укладення договору дарування житла з позивачем. Доказів того, що відповідачі мають потребу у спірному житлі суду не надано.

Разом із тим, судом встановлено порушення права позивача як у контексті статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідачів, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідачів відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного наданого суду доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.1-4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн (тисячу сімдесят три гривні 60 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН невідомий.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН невідомий.

Повне рішення складено 25.09.2023.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області І.В. Логойда