Ухвала

Іменем України

25 вересня 2023 року

місто Київ

справа № 932/14110/19

провадження № 61-10462ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Центральний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Державне підприємство «Сетам», ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна,

розглянув касаційну ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року у складі судді Цитульського В. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 травня 2023 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Гапонова А. В., Новікової Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Центральний ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області), Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам», підприємство), ОСОБА_3 про визнання недійсними прилюдних торгів від 04 вересня 2019 року, проведених підприємством з реалізації нежитлового приміщення № 1 поз. 1-5, ганок літ. В (1) на першому поверсі житлового будинку літ. В-1 приміщення 1 на АДРЕСА_1 ; протоколу про проведення електронних торгів від 04 вересня 2019 року № 429889 з реалізації спірного майна; акта від 06 вересня 2019 року про реалізацію предмета іпотеки; свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна № 1039, виданого 09 вересня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О. С (далі - приватний нотаріус Шуваєва О. С.).

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що під час виконання заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року, яке не набрало законної сили, та яке оскаржене в апеляційному порядку, підприємством під час примусового виконання рішення проведені електронні торги з продажу спірного майна, 3/4 частки якого належать на праві власності позивачу відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2018 року, без відома та згоди власника, який не є боржником в цьому виконавчому провадженні.

Вважав, що наслідком недійсності протоколу про проведення електронних торгів, акта і свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні має стати витребування спірного майна від ОСОБА_3 як особи, яка з порушенням вимог чинного законодавства заволоділа ним.

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Центрального ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, ДП «Сетам», ОСОБА_3 про визнання недійсними прилюдних торгів від 04 вересня 2019 року, проведених підприємством з реалізації спірного майна; протоколу про проведення електронних торгів від 04 вересня 2019 року № 429889 з реалізації спірного майна; акта від 06 вересня 2019 року про реалізацію предмета іпотеки спірного майна; свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна № 1039, виданого 09 вересня 2019 року приватним нотаріусом.

Також заявниця просила скасувати рішення про державну реєстрацію права власності від 11 вересня 2019 року № 48615965 та запис про право власності від 09 вересня 2019 року № 33164483; поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про її право власності на спірне майно.

Позовні вимоги обґрунтовувала, посилаючись на аналогічні за змістом обставини, що викладено у позовній заяві ОСОБА_1 .

Зокрема, позивачка вказувала, що проведення ДП «Сетам» електронних торгів з продажу спірного майна без відома співвласника ОСОБА_1 , який не був обізнаний і не висловлював своєї волі на відчуження своєї частки в спільній власності, є незаконним.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2021 року об`єднано в одне провадження позов ОСОБА_1 (справа № 932/14110/19) із позовом ОСОБА_2 (справа № 932/18085/19) ОСОБА_2 , присвоївши справі номер 932/14110/19.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 травня 2023 року, в задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачі не довели своїх вимог про те, що реалізація спірного майна відбулася без згоди власника - ОСОБА_2 . Правові підстави для відмови в позові ОСОБА_1 суд вбачав у тому, що рішення, яким за ним визнавалося право спільної часткової власності на спірне майно, було скасовано, а останній не довів своїх вимог про те, що він був співвласником майна, яке передане в іпотеку, чи йому на праві часткової власності належало спірне майно на час його реалізації на торгах.

Також згідно з висновками суду обставини щодо визнання в судовому порядку неправомірної бездіяльності державного виконавця, з урахуванням подальших судових рішень, не вплинули на правомірність його дій щодо реалізації на торгах заставного майна.

Позивачами не підтверджено обставин, які б вказували на порушення вимог чинного законодавства щодо проведення електронних торгів чи невідповідності вимогам чинного законодавства протоколу електронних торгів чи відповідного акта про реалізацію предмету іпотеки.

Відповідно суди дійшли висновку, що спірне майно не може бути витребуване від добросовісного набувача ОСОБА_3 , якому воно продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Подання касаційної скарги, вирішення клопотань про поновлення строку на касаційне оскарження, про звільнення від сплати судового збору

У липні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху для сплати судового збору та надання доказів на підтвердження поважності пропуску строку на касаційне оскарження.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду клопотання по поновлення строку на касаційне оскарження, яке мотивоване тим, що копію оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції не направлявся, що підтверджується доданим до клопотання листом Дніпровського апеляційного суду.

Згідно зі статтею 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Перевіривши доводи ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження та надані на виконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху, докази, Верховний Суд дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником доводи у сукупності з поданими доказами свідчать про поважність причин пропущення процесуального строку.

Також ОСОБА_1 просив звільнити його від сплати судового збору за подання касаційної скарги, посилаючись на те, що він є учасником бойових дій, а тому звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Крім того, розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання касаційної скарги перевищує 5 % його річного доходу за попередній календарний рік, що підтверджується довідкою ОК-7 з Пенсійного фонду України та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: військовослужбовці; батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету, суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги, оскільки розмір судового збору (25 357,20 грн) перевищує 5 % розміру його доходу за попередній календарний рік (17 693,46 грн), на підтвердження чого надано відповідні докази.

Отже, клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги підлягає задоволенню.

Водночас Верховний Суд не бере до уваги посилання заявника на те, що він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки його позовні вимоги не стосуються порядку та обсягу соціальних гарантій чи будь-яким іншим чином соціального і правового захисту його як учасника бойових дій.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

На обґрунтування касаційної скарги зазначав, що вирішуючи його позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не врахували, що на час проведення електронних торгів судове рішення, на виконання якого були проведені електронні торги, переглядалося в апеляційному порядку, а тому у ОСОБА_2 не було грошового обов`язку на момент проведення торгів.

Суди проігнорорували неправомірну бездіяльність державного виконавця, яка полягала у незупиненні виконавчого провадження у зв`язку з оскарженням заочного рішення в апеляційному порядку.

Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що спірне нерухоме майно належало йому ( ОСОБА_1 ) на праві спільної сумісної власності подружжя, згоди на проведення торгів державному виконавцю він не надавав.

Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26 серпня 2020 року у справі № 640/6302/17-ц, від 17 серпня 2020 року у справі № 910/7204/19, від 09 березня 2021 року у справі № 914/1034/18, від 25 липня 2019 року у справі № 916/144/18, від 13 липня 2021 року у справі № 664/2551/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц, від 26 листопада 2020 року у справі № 158/1601/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Позиція Верховного Суду

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Україниу разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Встановлені судами обставини

Суди встановили, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року (справа № 203/7722/14-ц) з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») стягнено заборгованість за кредитним договором від 15 червня 2007 року

№ 2007-ПМ-67 та судові витрати в загальному розмірі 2 086 453,60 грн.

20 лютого 2017 року Кіровським районним суду м. Дніпропетровська видано виконавчий лист, на підставі якого 05 жовтня 2017 року відкрито виконавче провадження.

Згідно з витягом з автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 16 вересня 2019 року на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби з 05 жовтня 2017 року перебувало виконавче провадження стягувача, у якому ПАТ КБ «Приватбанк» - стягувач, ОСОБА_2 - боржниця.

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на нежитлове приміщення № 1 поз. 1-5, ганок літ. «в» (1) на першому поверсі житлового будинку літ. «В-1» приміщення 1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 станом на 16 липня 2007 року належало ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 15 червня 2007 року.

Відповідно до протоколу торгів від 04 вересня 2019 року № 429889 (лот № 367462 ), приміщення № 1, переможцем аукціону визначено учасника № 3 - ОСОБА_3 , який сплатив вартість нерухомого майна.

09 вересня 2019 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на нежитлове приміщення № 1 поз. 1-5, ганок літ. В (1) на першому поверсі житлового будинку літ. В-1 приміщення 1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване 11 вересня 2019 року за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна від 09 вересня 2019 року № 1039.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року.

Постановою державного виконавця від 05 листопада 2019 року провадження з примусового виконання виконавчого листа № 203/7722/14-ц, виданого 20 лютого 2017 року, про стягнення на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості зупинено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, залишено без змін.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт його проживання без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з 21 грудня 2006 року до 20 квітня 2010 року. Визнано спільною сумісною власністю сторін нежитлове приміщення № 1 поз. 1-5, ганок літ. В (1) на першому поверсі житлового будинку літ. В-1 приміщення 1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на частки цього майна.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період часу з 21 грудня 2006 року до 20 квітня 2010 року. Визнано право спільної сумісної власності сторін на автомобіль марки «BMW X5», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на зазначений автомобіль.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2018 року скасовано. В частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю провадження у справі закрито; в частині вирішення позовних ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ у задоволенні позову відмовлено.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частинами першою, четвертою та п`ятою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.

У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна. Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

Зі змісту статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

За загальним правилом, реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження).

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних/електронних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника торгів, та складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.

Зазначене узгоджується і з положеннями статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, з аналізу яких можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних/електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами в договорі купівлі-продажу є продавець і покупець.

Набуття майна за результатами прилюдних/електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба/приватний виконавець та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

Відповідно, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 465/650/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Оскільки за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних/електронних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами таких торгів, то підставами для визнання оспорюваних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.

Отже, правова природа продажу майна з публічних торгів дає можливість визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону.

При вирішенні спору про визнання прилюдних/електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2831/5 (далі - Порядок № 2831/5), та інших норм законодавства при проведенні торгів; чи вплинули ці порушення на результати торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати цих торгів, на момент проведення торгів.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17, від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц.

Головна умова, яка повинна бути встановлена судами, - це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинно бути присутнє порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює (постанова Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц).

Тобто, підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що сукупність цих обставин позивачами під час розгляду справи не доведено, зокрема не надано належних і допустимих доказів, що зазначені ними порушення вплинули на результат електронних торгів, а також не доведено обставин, які б свідчили про порушення їх прав і законних інтересів при проведенні електронних торгів.

Підставами для визнання результатів оспорюваних електронних торгів недійсними позивачі зазначали те, що реалізоване на цих торгах нежитлове приміщення належало на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який не надавав згоду на проведення таких торгів, а також, що ці торги проведені під час апеляційного оскарження ОСОБА_1 заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року, тобто на підставі рішення, яке не набрало законної сили.

Аналогічні доводи викладено заявником у касаційній скарзі.

Перевіряючи доводи заявника про те, що на час проведення електронних торгів рішення суду не набрало законної сили, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що визначальним у цій справі є не те, коли рішення суду набрало законної сили, а той факт, що заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, і вказані наведені обставини не призвели до порушення чи обмеження прав власника або сторін виконавчого провадження.

Відхиляючи доводи заявника щодо належності реалізованого на електронних торгах нежитлового приміщення на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції обґрунтованого виходив з того, що на цей об`єкт нерухомості не поширюється інститут права спільної сумісної власності, оскільки єдиним його власником на момент проведення електронних торгів була ОСОБА_2 .

Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на судове рішення у справі № 201/5161/19, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 разом із нею однією сімє`ю без реєстрації шлюбу, не має правового значення для вирішення цієї справи.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 552/5693/18).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 200/12595/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року зазначене судове рішення апеляційного суду залишено без змін.

Перевіривши доводи касаційної скарги про порушення державним виконавцем Закону України «Про виконавче провадження», Верховний Суд виходить з такого.

Допущені державним виконавцем порушення при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних/електронних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню у порядку, передбаченому цим Законом.

Подібний висновок викладений у постановах: Верховного Суду України від 29 червня 2016 року, Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 330/1852/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц.

Посилаючись на те, що 29 серпня 2019 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження за його ( ОСОБА_1 ) апеляційною скаргою на заочне рішення суду від 19 листопада 2015 року, заявник стверджує, що державний виконавець зобов`язаний був зупинити виконавче провадження.

Зі змісту статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на момент подання апеляційної скарги на заочне рішення суду від 19 листопада 2015 року) випливає, що виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню). Про зупинення виконавчого провадження виконавець виносить постанову не пізніше наступного робочого дня з дня отримання судового рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 359 ЦПК України, якщо апеляційна скарга подана з пропуском визначеного цим Кодексом строку, суд у випадку поновлення строку на апеляційне оскарження зупиняє дію оскаржуваного рішення в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Судами встановлено, що державний виконавець 05 листопада 2019 року виніс постанову про зупинення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 203/7722/14-ц, виданого 20 лютого 2017 року. Водночас зволікання державного виконавця зі здійсненням процесуальної дії, у такому випадку не спричинили жодних порушень чи обмежень прав власника або сторін виконавчого провадження.

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26 серпня 2020 року у справі № 640/6302/17-ц, від 17 серпня 2020 року у справі 910/7204/19, від 09 березня 2021 року у справі № 914/1034/18, від 25 липня 2019 року у справі № 916/144/18, від 13 липня 2021 року у справі № 664/2551/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц, від 26 листопада 2020 року у справі № 158/1601/19, з огляду на таке.

Оскільки врахуванню підлягають висновки у справах у подібних правовідносинах, Верховний Суд аналізує наведені заявником як приклади на предмет подібності рішення Верховного Суду до обставин справи, що розглядається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від°04°липня 2023°року у справі № 373/626/17 (провадження № 14-201цс21) зазначено, що «у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин. Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини). Самі по собі предмети позовів і сторони справ можуть не допомогти встановити подібність правовідносин ні за змістовим, ні за суб`єктним, ні за об`єктним критеріями. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, із неналежним відповідачем спору немає, але стороною справи він є; позивач може помилятися з приводу участі у спірних правовідносинах, проте його процесуальний статус як позивача від цього не залежить). Тому порівняння сторін справи теж не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 24-27, 30-32, 96-98), від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (пункти 41-46), від 5 жовтня 2022 року у справі № 906/513/18 (пункт 8.35))».

У наведеній як приклад справі № 910/7204/19 (за скаргою на дії державного виконавця в частині: прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, зобов`язання боржника подати декларацію про доходи та майно по виконавчому провадженню) Верховний Суд погодився з висновком апеляційного господарського суду про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року № 910/7204/19 на момент відкриття виконавчого провадження не набрало законної сили, а тому державний виконавець всупереч пункту 1 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» не повернув без прийняття до виконання стягувачу виконавчий документ протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення.

У справах № 914/1034/18 та 916/144/18 Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду закрив провадження у справах за відсутності предмету спору.

У справі № 640/6302/17-ц суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновком якого погодилися суд апеляційної інстанції та Верховний Суд, врахував, що заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2015 року, на підставі якого видані виконавчі листи, відкрито виконавче провадження та у подальшому проведені електронні торги з реалізації належної позивачу частини квартири, ухвалою цього ж суду скасоване, що є підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

У справах № 462/518/18 та № 430/1281/14-ц Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про визнання недійсними правочинів, зокрема електронних торгів та договорів дарування відповідно, враховуючи, що встановленими у справах обставинами та належними доказами доведено, що спільне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

У справі № 158/1601/19 судами встановлено, що державний виконавець не скористався наданим правом, внаслідок чого надав організатору торгів неактуальну інформацію щодо предмета реалізації, що призвело до реалізації на торгах майна, яке фактично вже не належало боржнику. Державний виконавець не отримав належного підтвердження про те, що передане на реалізацію майно вже не належить боржнику, внаслідок чого була реалізована земельна ділянка, яка знаходиться у власності іншої особи, що призвело до порушення права позивача на отримання у власність придбаного майна і безпідставну сплату переможцем торгів коштів на прилюдних торгах за незаконно проданий об`єкт нерухомого майна.

Оскаржувані судові рішення не суперечать наведеним висновкам Верховного Суду, а ухвалені за інших фактичних обставин встановлених судами у кожній справі.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи та наданою ним оцінкою доказів.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись статтею 8 Закону України «Про судовий збір», статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від Дніпровського апеляційного суду від 09 травня 2023 року.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Державного підприємства «Сетам» та ОСОБА_3 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвої Олени Станіславівни, про визнання недійсними прилюдних торгів, протоколу про проведення електронних торгів, акта і свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні, скасування державної реєстрації права та витребування майна, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від Дніпровського апеляційного суду від 09 травня 2023 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

О. В. Ступак