Справа № 645/4613/23
Провадження № 2/645/1970/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Шевченко Г.С.,

за участю секретаря судових засідань - Базаки А.А.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Чуб Сергій Володимирович, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

31.08.2023 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Чуба С.В. звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 та просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 2 279 838,41 гривень, з яких: сума основного боргу 2 194 116,00 грн., 52900,84 грн. - сума інфляційних втрат, 32 821,57 грн. - 3% річних, а також просив стягнути з відповідача судовий збір.

В обґрунтування вимог представник позивача зазначив, що 01.09.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики. Відповідно до п. 1.1. позивач передав, а відповідач прийняв у власність грошові кошти у сумі, що складає 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США. На підтвердження факту передання грошових коштів, 01.09.2021 р. відповідач склав розписку. В розписці встановлено, що відповідач отримав від позивача 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму до 01.03.2023 р. Втім, Відповідач не повернув вказані грошові кошти позивачу ані до 01.03.2023 рю, ані на день подання позовної заяви. Представник вказав, що підтвердженням передачі грошей від позивача відповідачу за договором позики від 01.09.2021 р. є письмова розписка, складена власноруч відповідачем від 01.09.2021 р. Таким чином, сторони, укладаючи даний правочин, розуміли усі права і обов`язки, якими наділяються при укладення такого роду договорів. Зокрема, відповідач взяв на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів переданих йому позивачу у строк до 01.03.2023 р. Всупереч взятих на себе зобов`язань відповідач не виконав їх, не повернув грошові кошти позивачу в строк, зазначений у договорі позики від 01.09.2021 р. та розписці від 01.09.2021 р. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, однак відповідач гроші не повертає. Також, станом на 30 серпня 2023 року сума позики у розмірі 60 000 дол. США не повернута. З дати настання строку повернення позики і до 30 серпня 2023 року минуло 182 дня прострочення виконання зобов`язання, а отже, відповідно до пункту 3 договору позики позичальнику за цей період нараховуються штрафні санкції (три відсотки річних від простроченої суми за кожен день прострочення). Станом на 30.08.2023 р. курс долара за даними НБУ складає 36,5686 за 1 долар. Тобто, сума боргу у гривні буде 60 000 * 36,5686 = 2 194 116 (два мільйони сто дев`яносто чотири тисячі сто шістнадцять гривень). Розрахунок 3% річних відбувається за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] * [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]. Сума відсотків користування грошовими коштами за період з 02.03.2023 р. по 30.08.2023 р. складає 32 821,57 грн. Інфляційне збільшення: 2 194 116,00 x 1.02411032 - 2 194 116,00 = 52 900,84 грн. Таким чином, грошова сума, що підлягає стягненню з відповідача дорівнює 2 279 838 грн. 41 коп. Це змусило позивача звернутися за захистом свого порушеного права до суду.

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Шевченко Г.С. від 01.09.2023 р. позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Шевченко Г.С. від 04.09.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

В підготовче засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не з`явились. Представник позивача надав заяву, в якій підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Також долучив до матеріалів справи оригінал розписки від 01.09.2021 р.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче засідання не з`явився. Представник відповідача - адвокат Апазіді К.Ю. подав до суду заяву, в якій просив слухати справу за відсутності сторони відповідача та зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 206, 207 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що 01.09.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, за яким останній отримав грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки від 01.09.2021 р., долученим до матеріалів справи.

Позивачем до матеріалів справи наданий та долучений оригінал розписки від 01.09.2021 року.

Відповідно до умов розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 60 000 дол. США та зобов`язався їх повернути в повному обсязі до 01.03.2023 року.

Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Суд, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12).

У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 по справі № 753/1349/20 зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, провадження № 61-14794 св 21, в постанові від 11 червня 2021 року по справі № 753/11670/17.

У постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

На підтвердження зобов`язань відповідача, представником позивача наданий для приєднання до матеріалів справи оригінал розписки від 01.09.2021 р. Із дослідженої розписки вбачається, що сторонами в письмовій формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти, дата отримання грошових коштів, дата повернення грошових коштів.

Факт знаходження оригіналу розписки у позивача підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. Крім того, судом встановлено, що відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням наведеного, та приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 2 194 116,00 грн. є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина 2 ст. 625 ЦК України зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Уразі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Суд погоджується з розрахунком, наданим позивачем та вважає за доцільне стягнути з відповідача 3% річних за користування позикою від суми позики в розмірі 32 821,57 грн. та інфляційні витрати в розмірі 52900,84 грн. Доказів на спростування позиції позивача, стороною відповідача надано не було, більш того, відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі. З урахуванням наведеного, та приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, 3% річних та інфляційних витрат є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Частиною 2 статті 142 передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на зазначене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6710 грн. 00 коп.

На підставі частини 1 статті 142 ЦПК України, частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» з наступними змінами, у зв`язку з визнанням позову відповідачем позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 6710 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 82, 133, 141, 142, 200, 206, 247, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01.09.2021 року в розмірі 2 194 116,00 (два мільйони сто дев`яносто чотири тисячі сто шістнадцять) грн., 3% річних в розмірі 32821,57 (тридцять дві тисячі вісімсот двадцять одну) грн. 57 коп., інфляційні витрати в розмірі 52900,84 (п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот) грн. 84 коп., а всього - 2 279 838,41 (два мільйони двісті сімдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять вісім) грн. 41 коп.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 6710,00 (шість тисяч сімсот десять) грн. 00 коп.

Зобов`язати ГУК Харківської області (м. Харків, Немишлянський район) повернути з державного бюджету ОСОБА_1 50 відсотків сплаченого згідно квитанції № 4577-5967-5529-7161 від 04.09.2023 судового збору в сумі 6710,00 (шість тисяч сімсот десять) грн. 00 коп. за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Чуб Сергій Володимирович, до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складений 28.09.2023 р.

Суддя Г. С. Шевченко