Справа № 307/429/20
Провадження № 2/307/673/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Гримут В.І.

з участі секретаря судового засідання Ком`яті Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Солотвинської об`єднаної територіальної громади, третя особа Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Посилається на те, що 24.12.2009 між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Глибокопотіцької сільської ради, за актовим записом № 56, у якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який проживає разом з нею та знаходиться на її повному вихованні.

Після укладення шлюбу, відповідач на своє ім`я оформив право власності на земельну ділянку, площею 0.0400 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, яка розташована на території Нижньоапшанської сільської ради по АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 057164 від 2010 року.

Під час спільного сімейного проживання та за спільні кошти, в тому числі весільні, виготовивши будівельний паспорт, на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл № 237 від 22.2.2011, в період 2011-2013 роки, ними було зведено житловий будинок, загальною площею 188 кв.м., житловою площею 96 кв.м., якому присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 , з метою подальшого проживання в ньому.

З 2016 року спільне життя між ними почало набувати негативного характеру, відповідач покинув сім`ю та проживає з іншою жінкою, внаслідок чого рішенням Тячівського районного суду від 20.03.2019 шлюб між ними розірвано.

Вона разом з сином продовжує проживати у вказаному будинку, постійно покращує його стан та намагається оформити правовстановлюючі документи.

На її замовлення було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, після чого вона звернулася із заявою до Управління ДАБІ у Закарпатській області з заявою щодо повідомлення її про можливість подання нею декларації про готовність об`єкта до експлуатації, з метою подальшої її реєстрації.

Листом ДАБІ від 17.12.2019 її повідомлено про те, що подати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації та ввести в експлуатацію житловий будинок має право тільки замовник ОСОБА_2 .

Відповідач на її усні пропозиції щодо оформлення права власності на збудований ними житловий будинок та його подальший поділ відмовляється вчиняти будь-які дії спрямовані на набуття його у власність, оскільки вважає, що будинок належить виключно йому, а вона має право лише проживати у ньому.

Просить визнати житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на частину вищевказаного житлового будинку.

Представник позивача ОСОБА_4 надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просять позов задовольнити.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного.

Із статті 4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 частин 1-4 цього ж Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з вимогами статті 13 ч.ч. 1, 2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 42 ч. 1 п. 2 цього ж Кодексу визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

З приписів ст. 76, чч. 1, 2 ст. 77, стст. 78, 79, ч. 2 ст. 80, чч. 1, 5, 6ст. 81, ч. 1 ст. 83 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

В судовому засіданні встановлено, що 24 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

Рішенням Тячівського районного суду від 20.03.2019 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 057164, ОСОБА_2 на підставі рішення № 4 Нижньоапшанської сільської ради 19-ої сесії 5-го скликання від 20 травня 2010 року належить земельна ділянка площею 0.0400 га, розташована у АДРЕСА_1 .

20 грудня 2010 року за заявою ОСОБА_2 КПП «Тячів-проект» виготовило будівельний паспорт на забудову земельної ділянки індивідуального забудовника в АДРЕСА_1 .

Із експлікації приміщень будинку садибного типу АДРЕСА_1 вбачається, що загальна площа будинку 118 м.кв.

Довідкою Нижньоапшанської сільської ради № 2002 від 11.12.2019 стверджено, що ОСОБА_1 , 1991 р.н., зареєстрована в АДРЕСА_2 , дійсно з 2013 року по теперішній час фактично проживає у АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Нижньоапшанської сільської ради № 2003 від 11.12.2019 ОСОБА_1 , 1991 р.н., дійсно побудували житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в період перебування в шлюбі з ОСОБА_2 , в 2011-2013 роках.

Згідно листа Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області № 1511/1007-1.202 від 17.12.2019 замовниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснено будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі будівельного паспорта та повідомлення про початок виконання будівельних робіт, перебуваючи у шлюбі.

Висновком експерта П.П. «Алекс-Хуст» про вартість майна, станом на 5 лютого 2020 року вартість житлового одноповерхового будинку АДРЕСА_1 , з надвірними спорудами становить 645968 гривень.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником будинку АДРЕСА_3 , розмір частки 1/1, є ОСОБА_2 . Дата державної реєстрації 01.11.2022 року.

Згідно статей 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до норм визначених статтями 68-70 цього ж Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтями 368, 370 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Керуючись зазначеними нормами сімейного та цивільного кодексів суд вважає, що реєстрація права власності на будинок лише на ім`я відповідача обмежує права позивачки, тому вона має право на визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності.

Таким чином, враховуючи що спірне нерухоме майно було придбано у шлюбі, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а їх частки у майні є рівними, тому за позивачкою слід визнати частки на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати у сумі 3229.9 грв.

За таких обставин, керуючись стст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, стст. 60, 61, 63, 68-70 СК України, стст. 368, 370 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю. Визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3229 (три тисячі двісті двадцять дев`ять) гривень 90 коп. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 28.09.2023 року.

Головуючий В.І. Гримут