Номер провадження: 22-ц/813/6155/23
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/35655/21

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/6155/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів - Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Власенко С.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - Акціонерне товариство «Сенс Банк», яке є правонаступником - Акціонерного товариства «Альфа-Банк»,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - 1) Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Червинська Ніла Євгенівна, 2) служба у справах дітей Одеської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», який є правонаступником - Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Червинська Ніла Євгенівна, служба у справах дітей Одеської міської ради, про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки та припинення права власності, за апеляційною скаргою адвоката Пейчевої Сніжани Дмитрівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Макаренко Г.М. о 15 годині 08 хвилині 29 березня 2023 року, повний текст рішення складений 10 квітня 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним зміненим у подальшому позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати неправомірним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 44316798 від 05.10.2021 року щодо нерухомого майна за адресою - АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Червинською Н.Є.; 2) припинити право власності на зазначене нерухоме майно за АТ «Альфа Банк».

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено приватним нотаріусом всупереч вимог Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», без наявності жодних документів, на підставі яких вказана реєстрація може бути здійснена. Нотаріусу не були надані ані рішення суду, ані виконавчий напис, ані договір стосовно можливості здійснення такого способу задоволення прав іпотекодержателя. Відсутнє належним чином отримане повідомлення іпотекодавця про наявність невиконаних зобов`язань, наслідком чого може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки. Зазначені обставини, як на думку позивача, є порушенням його права власника об`єкта нерухомості, яке потребує захисту саме у вказаний спосіб. Також позивачем зазначено, що при здійсненні відповідної реєстрації нотаріусом не враховано факт реєстрації у квартирі неповнолітніх дітей, права яких також порушується фактом відчуження квартири, яке їх єдиним місцем проживання (Т. 1, а. с. 2 - 5, 219 - 226).

Позиція сторін в суді першої інстанції

АТ « Альфа-Банк» у відзиві на позовну заяву, заперечує проти задоволення позову за підстав наявності відповідного застереження в Іпотечному договорі, узгодженому сторонами, що у відповідності до вимог Закону України « Про іпотеку» є належною підставою для здійснення позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем. Наявні докази відправлення відповідного повідомлення про наявність порушення зобов`язань за кредитним договором, що може бути підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки, яке отримане іпотекодавцем 15.05.2020 року. Недоведеним позивачем є факт порушення прав неповнолітніх дітей, про наявність права користування яких іпотечним майном не було повідомлено іпотекодержателя ані під час укладення договору, ані у подальшому (Т. 1, а. с. 75 - 82).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2023 року відмовлено в задоволені вищевказаного позову ОСОБА_1 ..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що стороною позивача не доведеним є порушення діючого законодавства при зверненні стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Позивачем не спростовано отримання позичальником, який є одночасно і іпотекодавцем, повідомлення про порушення зобов`язання за кредитним договором та можливе звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку не усунення цих порушень.

Зазначені позивачем неповнолітні особи - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не мали і не мають права власності на іпотечну квартиру, право власності на яку позивач отримав внаслідок договору дарування від 02.03.1995 року. Вказані неповнолітні особи набули права користування житлом як члени сім`ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування квартири в іпотеці. У даному випадку позивачем не доведено факту порушення прав неповнолітніх самим фактом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки (Т. 2, а. с. 20 - 23).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Пейчева С.Д., діюча від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.03.2023 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що: 1) помилковими є висновки суду про те, що повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки є вимогою про усунення порушень; 2) судом першої інстанції не було враховано, що оскаржуване рішення прийняте у той час, коли в квартирі була зареєстрована неповнолітня особа; 3) банком не було проведено переговорів з позивачем щодо вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки; 4) судом не взято до уваги, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось - 05.10.2021 року, тоді як кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту є - 01.12.2022 року, згідно до договору про внесення змін №3 від 29.06.2011 року (Т. 2, а. с. 25 - 34).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.05.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Пейчевої С.Д., діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2023 року (Т. 2, а. с. 41 - 41 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.05.2023 року призначено справу до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 42).

У судовому засіданні адвокат Пейчева С.Д., діюча від імені ОСОБА_1 , підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Адвокат Байрамов О.В., діючий від імені АТ «Сенс Банк», у судовому засіданні просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Пейчевої С.Д., діючої від імені ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

02.12.2005 року між АКБСР « Укрсоцбанк» (правонаступником якого є - АТ «Сенс Банк») та ОСОБА_1 було укладено договір №2005/08/1022 про надання споживчого кредиту у розмірі - 63 800 доларів США, зі сплатою процентів у рзмірі - 13% річних, з наступним порядком погашення суми основного боргу: - з грудня 2005 року по жовтень 2012 року - щомісячно рівними частками по - 760 доларів США; - у листопаді 2012 року в розмірі - 720 доларів США; - кінцевий термін повернення заборгованості - 30 листопада 2012 року (Т. 1, а. с. 10).

В якості забезпечення позичальником виконання зобов`язань по кредитному договору № 2005/08/1022 АКБСР «Укрсоцбанк (правонаступником якого є - АТ «Сенс Банк»), як іпотекодержатель, та ОСОБА_1 , як іпотекодатель, 02.12.2005 року уклали іпотечний договір, предметом якого визначена квартира АДРЕСА_1 (п. 1.1). Згідно ст. 4 іпотечного договору сторони узгодили, що іпотекодержатель, у випадку порушення іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором, має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України « Про іпотеку» (п. 4.5.3 ) (Т. 1, а. с. 13).

Згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №60769817 приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, діюча як державний реєстратор, 05.10.2021 року провела державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ « Альфа Банк» (Т. 1, а. с. 187).

Підставами здійснення державної реєстрації були подані заявником нотаріусу: - копія іпотечного договору від 02.12.2005 року; - договір № 1 від 10 серпня 2009 року, про внесення змін до Іпотечного договору з визначенням кінцевого строку погашення заборгованості за кредитним договором №2005/08/1022 до 01 грудня 2017 року, згідно узгодженого сторонами графіку; - договір про внесення змін до Іпотечного договору №2 від 29 червня 2011 року, згідно якого сторони узгодили зміни із визначенням кінцевого терміну погашення заборгованості по кредитному договору № 2005/08/1022 до 01.12.2022 року; - звіт про незалежну оцінку квартири; - письмове повторне повідомленням іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку із невиконання зобов`язань за кредитним договором, з наявною заборгованістю у розмірі - 60 845,45 доларів США, від 27.04.2020 року; - копія рекомендованого повідомлення про отримання іпотекодавцем повторного повідомлення - 05.05.2020 року (Т. 1, а. с. 156 - 196).

Згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2017 року, справа №520/12263/16ц, яке набрало законної сили - 21.02.2017 року, було задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 .. Стягнуто заборгованість за кредитним договором №2005/08/1022 у розмірі - 2 498 194,29 грн. (Т. 1, а. с. 198 - 200).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Щодо доводів апеляційної скарги про не отримання вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека- це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Завершенням позасудового врегулювання спору є державна реєстрація прав власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням за іпотекодержателем.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року № 1127 (із змінами) передбачено, що для державної реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі договору іпотеки подається засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, з відміткою про вручення адресату.

Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 р. (в редакції, яка була чинною на час прийняття рішення державного реєстратора), визначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, у пункті 61 Порядку № 1127 визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор під час її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

За змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п. 4.1 Договору іпотеки від 02.02.2005 року, у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання Іпотекодержавтель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки.

Відповідно до п. 4.2 Договору у разі порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на Предмет іпотеки.

Відповідно до п. 4.5 Договору іпотеки, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів: 1) на підставі рішення суду; 2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; 3) шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; 4) шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; 5) шляхом організації Іпотекодержателем продажу Предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Відповідно до договору іпотеки, ОСОБА_1 проживає та зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 .

Як вбачається з реєстраційної справи, 27.04.2020 року АТ «Альфа Банк» було направлено ОСОБА_1 за адресою - АДРЕСА_1 вимогу про усунення порушення основного зобов`язання. Вказане повідомлення містить вимогу про усунення порушень, а саме - сплати боргу за Кредитним договором. Також попереджено, що у разі не виконання вимог, Банк має намір у примусовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки. У вказаній вимозі АТ «Альфа Банк» зазначило, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде вчинено в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а саме - шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (Т. 1, а. с. 179).

Встановлено, що АТ «Альфа - Банк» подало державному реєстратору для проведення державної реєстрації права власності: - договір № 1 від 10 серпня 2009 року про внесення змін до Іпотечного договору з визначенням кінцевого строку погашення заборгованості за кредитним договором №2005/08/1022 - до 01 грудня 2017 року, згідно узгодженого сторонами графіку; - договір про внесення змін до Іпотечного договору №2 від 29 червня 2011 року, згідно якого сторони узгодили зміни із визначенням кінцевого терміну погашення заборгованості по кредитному договору № 2005/08/1022 до 01.12.2022 року; - звіт про незалежну оцінку квартири; - письмове повідомлення іпотекодавця від 27.04.2020 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку із невиконання зобов`язань за кредитним договором - наявною заборгованістю у розмірі - 60 845,45 доларів США, та копію рекомендованого повідомлення з відміткою пошти про отримання іпотекодавцем письмового повідомлення - 05.05.2020 року (Т. 1, а. с. 156 - 196).

Отже, посилання апелянта, що надіслане повідомлення не може вважатись вимогою про усунення порушень основного зобов`язання є безпідставними, оскільки вказане надіслане ОСОБА_1 повідомлення містить вимогу про усунення порушення, крім того містить посилання на наслідки у разі його не виконання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України у справі №6-1388цс16 від 24.05.2017р., яка визначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі №644/3116/18, викладена правова позиція, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, є примусовою дією іпотекодержателя, направлене до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

Таким чином, підписаний між Позивачем та Банком Іпотечний договір сам по собі може бути підставою для набуття (переходу) права власності на іпотечне майно, за умови дотримання інших вимого діючого законодавства України.

Відповідно до наданої позивачем довідки про реєстрацію місця проживання, - неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована у спірній квартирі з 2018 року (Т, 1, а с. 21), тобто через 13 років після укладення договору іпотеки.

Окрім того, у відповідності до іпотечного договору реєстрація права власності без попередньої згоди органу опіки та піклування не є безумовним підтвердженням існування підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинено батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої подано позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових права дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо житлового приміщення.

При цьому відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15), та підтриманої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що неповнолітні особи зазначені позивачем - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не мали і не мають права власності на квартиру, право власності на яку позивач отримав внаслідок договору дарування від 02.03.1995 рок, та набули права користування іпотечною квартирою як члени сім`ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтю 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку перевіряти: - наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання; - враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; - з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.

Таким чином, на момент укладення іпотечного договору, який містить застереження про перехід права власності, вказані неповнолітні діти у спірній квартирі зареєстровані не були.

Щодо посилання апелянта на те, що кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитним договором №2005/08/1022 від 02.12.2005 року є - 01.12.2022, згідно договору про внесення змін №3 від 29.06.2011 року, колегія суддів звертає увагу.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в позивача у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з умовами Кредитного договору виникло на 30-й календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту, і позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Пред`явивши 27.04.2020 року досудову вимогу про дострокове повернення кредиту, сплату відсотків та інших нарахувань, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов Кредитного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Пейчевої Сніжани Дмитрівни, діючої від імені ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Пейчевої Сніжани Дмитрівни, діючої від імені ОСОБА_1 , відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Пейчевої Сніжани Дмитрівни, діючої від імені ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 25 вересня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова