Житомирський апеляційний суд
Справа №275/746/22 Головуючий у 1-й інст. Лівочка Л.І.
Категорія 75 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Кузьменко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №275/746/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 31 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Лівочка Л.І.

встановив:

У листопаді 2022 року позивач звернулася до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначила, що з січня 2021 року з нею проживає її малолітній онук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьками онука є її син ОСОБА_2 та невістка ОСОБА_3 , які проживають в місті Києві. Батьки дитини інколи навідуються до дитини, але це трапляється дуже рідко. Вони залишили свою дитину проживати з бабусею і не цікавляться своєю дитиною, її розвитком, навчанням та станом здоров`я сина. На даний час онук проживає з нею та перебуває на її утриманні і вихованні. Батьки дитини для придбання одягу, іграшок, продуктів харчування матеріальної допомоги не надають, вихованням дитини не займаються. На її неодноразові зауваження з цього питання вони ніяких висновків не роблять. Дитина постійно хворіє та потребує спеціального харчування та догляду.

З урахуванням вищевикладеного просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо їх сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 31 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що відповідачі не виконують свій обов`язок щодо піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не створюють належних умов для виховання сина. Відповідачі самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків. Всі проблемні питання пов`язані зі здоров`ям, лікуванням, вихованням та навчанням малолітнього онука вирішуються виключно апелянтом.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належними чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є відповаідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.14).

На час розгляду справи з позивачкою в АДРЕСА_1 проживає її чоловік, син - відповідач ОСОБА_2 , який зареєстрований за вказаною адресою, та онук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 22 квітня 2022 року відповідач ОСОБА_3 та її дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які зареєстровані в АДРЕСА_2 , взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, за місцем фактичного перебування - АДРЕСА_1 (а.с.16).

З наданої позивачем довідки №161 від 21.09.2022 та характеристики, які видані Брусилівськи ліцеєм ім. Г.О. Готовчиця слідує, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учнем 3-Б класу Брусилівського ліцею ім. Готовчиця Брусилівської селищної ради, проживає з бабусею ОСОБА_1 , яка займається його навчанням та вихованням та систематично відвідує школу, цікавиться не лише навчанням та успіхами ОСОБА_4 , а й справами класу, стосунками онука з однокласниками, турбується про всебічний розвиток дитини (а.с.18-19).

З характеристик ОСОБА_2 , що видана Брусилівською селищною радою Житомирського району Житомирської області № 144 від 28.09.2022 року, слідує, що він характеризується з негативної сторони, ніде не працює, вживає алкогольні напої і не контролює свою поведінку (а.с.22).

З характеристики ОСОБА_3 , що видана Брусилівською селищною радою Житомирського району Житомирської області № 143 від 28.09.2022 року, слідує, що вона характеризується позитивно, ніде не працює, вихованням дитини особливо не цікавиться, спиртні напої не вживає, в громадських місцях поводить себе добре (а.с.23).

З наданого позивачем листа служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації слідує, що дана служба в грудні 2020 року зверталася до ОСОБА_3 з повідомленням, що її син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відвідував заняття в школі без поважних причин (а.с.26).

Відповідно до наданих медичних документів, дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має діагнози: вальгусна установка стоп; сколіотична постава, деформація грудної клітини, хронічний аденоидит, хронічний тонзилофарингит (а.с.20-21).

Рішенням виконавчого комітету Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 05.10.2022 року №1122 затверджено висновок виконавчого комітету Брусилівської селищної ради про доцільність відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.55).

З висновку комітету Брусилівської селищної ради про доцільність відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 слідує, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з бабусею ОСОБА_1 , яка займається його вихованням та навчанням. Батьки дитини не цікавляться його життям, вихованням та навчанням, не дуже часто відвідують дитину (а.с.56-57).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав, тобто прав наданих батькам до досягнення їх дитиною повноліття на її виховання, захист її інтересів, та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, а також з урахуванням тих обставин, що позивачем не доведено під час розгляду справи ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків, суд дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення їх батьківських прав. Однак суд вважав за необхідне попередити відповідачів щодо належного виконання батьківських прав по вихованню, утриманню, лікуванню та розвитку своєї дитини.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України.

Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов переконання, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового (крайнього) заходу, як позбавлення батьківських прав відповідачів відносно сина ОСОБА_4 , є обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батьків від виконання їхніх батьківських обов`язків.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, позивачем під час розгляду справи не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини в разі застосування до відповідачів такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення відповідачів батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання матері та батька щодо належного виконання своїх обов`язків, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову зазначивши відповідні мотиви.

Отже наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Перевіривши справу в повному об`ємі, судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду та безпідставність приведених в апеляційній скарзі доводів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 31 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2023 року.

Головуючий Судді