Справа №303/2900/23
ряд. стат. звіту - 47
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого-судді Куцкір Ю.Ю.

з участю секретаря судових засідань Славич М.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частини у праві спільної сумісної власності та визначення права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення частини у праві спільної сумісної власності та визначення права власності.

Позов мотивований тим, що 24.04.1999 року шлюб між позивачем і відповідачем було зареєстровано у Мукачівському міському відділі РАГС.

09.04.2020 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, після чого шлюб було розірвано.

За час перебування у шлюбі 19.05.1999 року сторонами було придбано у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В даній квартирі сторони фактично проживають і сплачують за неї комунальні послуги, підтримують її в належному стані.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати вищезазначену квартиру спільною сумісною власністю та визнати право власності за кожним по частині.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві.

У свою чергу відзив мотивований тим, що саме відповідач сплатила за спірну квартиру особисті кошти у розмірі 4 400 гривень, які вона отримала від продажу іншої її квартири АДРЕСА_2 за 5 160 гривень, яку вона продала на передодні.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала думку відповідача та просила суд у задоволенні позову відмовити.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений у ст.16 ЦК України.

Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу квартири від 19.05.1999 року укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_3 за 4 376 гривень (а.с. 8).

Із Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №0 від 15.03.2023 року слідує, що шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 був зареєстрований 24.04.1999 року, після чого остання змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с. 9).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22587953 від 27.04.2009 року, квартира АДРЕСА_3 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а.с. 10).

Відповідно до дублікату Договору купівлі-продажу квартири від 15.05.1999 року укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , який діяв від імені та в інтересах реформатського приходу м.Мукачево (релігійного об`єднання) Закарпатської Реформаторської Церкви вбачається, що ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_8 церква купила квартиру АДРЕСА_2 за 5 160 гривень (а.с. 36).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала суду, що позивач ОСОБА_1 був її колишнім чоловіком, з яким вона згодом розлучилася. Під час перебування у шлюбі ними було придбано спірну квартиру АДРЕСА_3 , яка була зареєстрована за нею, але остання належала їм на праві спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу з нею, позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_10 і запропонував їй ОСОБА_9 придбати у неї її частку квартири, тобто частку. Так, в подальшому і було укладено Договір про купівлю-продаж частки спірної квартири між ОСОБА_9 і вже другою дружиною позивача ОСОБА_10 . За її частину квартири розраховувався та передав їй гроші особисто ОСОБА_1 . Також показала, що в Договорі купівлі-продажу було зазначено про продаж всієї квартири, однак вона відчужувала і отримала кошти тільки за свою частку у квартирі, тобто за частину отримала кошти в розмірі 2 800 доларів, а інша частина залишилася за ОСОБА_1 . Також свідок показав, що у договорі купівлі-продажу була зазначено вся квартира, а не її частка, оскільки, як пояснив їй нотаріус, який посвідчував даний правочин, що іншим шляхом частку квартири відчужити було неможливо через те, що частки не були виділені за кожним із подружжям.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала суду, що вона є матір`ю позивача ОСОБА_1 . ОСОБА_12 була першою дружиною її сина ОСОБА_1 і під час шлюбу вони придбали спірну квартиру. Після розірвання шлюбу її син ОСОБА_1 сплатив кошти за іншу частку квартири, яка належала його першій дружині ОСОБА_12 і оформив її на другу дружину, тобто відповідача ОСОБА_10 . Гроші за квартиру передавав особисто її син, вони були спільні, деяку частину грошей вона також давала сину.

Дані правовідносини регулюються нормами КпШС України, СК України та ЦК України.

Відповідно до ст.22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За приписами статті 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як зазначено у ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення ч.1, 5 ст.71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, згідно приписів законодавства, яке застосовується до правовідносин між сторонами, а також враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками вищезазначеного нерухомого майна. У свою чергу слід зазначити, що позивач ОСОБА_1 частку спірної квартири набув ще з часу перебування його у шлюбі із першою дружиною ОСОБА_12 , так як вони її придбали під час перебування у шлюбі і дана квартира була відчужена відповідачу ОСОБА_2 із врахуванням частки, яка належала позивачу ОСОБА_1 , тобто без врахування вартості частки позивача ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що вищезазначене спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін, а тому позовні вимоги є обгрунтовані та такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 60, 69, 70, 72 СК України, ст.ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , квартиру АДРЕСА_3 .

Визнати право власності по частині квартири за кожним, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні.

Рішення суду може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний нормер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 22.09.2023 року.

Головуючий Ю.Ю. Куцкір