КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 757/137/21-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9555/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Степанюк І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 7 березня 2023 року (суддя Остапчук Т.В.) про відмову у забезпеченні позову заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , державний нотаріус Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданник Ігор Віталійович про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання спадщини відумерлою та скасування державної реєстрації права власності,

встановив:

у січні 2021 року заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І.Н. в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 10 січня 2017 року, виданого державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданником І.В., зареєстрованим в реєстрі за № 7-2, на ім`я ОСОБА_1 , на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , визнати зазначену квартиру відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_4 , передати вказане спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, а також скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , вчинену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 жовтня 2020 року.

Мотивуючи позовні вимоги, прокурор зазначав, що в серпні 2020 року Київською обласною прокуратурою скеровано до суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 00000221 від 19 червня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, тобто у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайства), вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, в якому Київську міську раду згідно постанови від 15 лютого 2019 року визнано потерпілим та встановлено, що 14 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кулик Н.М. зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 на підставі дублікату свідоцтва право власності від 11 грудня

2015 року, виданого замість втраченого свідоцтва про право власності від 9 липня 2002 року, про що містяться дані в Державному реєстрі речових їв на нерухоме майно. У квартирі ОСОБА_4 проживав разом зі їм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, а його син - ОСОБА_4 , в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважався таким, що прийняв спадщину після смерті батька, оскільки був зареєстрований та проживав разом з померлим за вказаною адресою, однак оформити у встановленому законом порядку свої права на спадкове майно не встиг, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 також помер.

Позивач зазначав, що 10 січня 2017 року до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори представником ОСОБА_1 - ОСОБА_6 було надано копію рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року у справі № 362/4797/16-ц, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 разом із померлим ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із березня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також встановлено факт перебування непрацездатної ОСОБА_1 на утриманні померлого ОСОБА_4 із ІНФОРМАЦІЯ_4 і до дня його смерті. У той же час, державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданником І.В. на ім`я ОСОБА_1 , незважаючи на факт не набрання вказаним судовим рішення законної сили, видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається із квартири АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що за результатами розгляду заяви прокурора Київської області про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року у справі № 362/4797/16-ц було скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 було відмовлено у повному обсязі.

Позивач посилався на те, що у ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_1 , отримавши свідоцтво про право на спадщину, відчужила квартиру за 100 300грн, що значно нижче її дійсної ринкової вартості, на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2017 року.

Позивач вважав, що вказаний правочин був укладений виключно для подальшого приховування незаконно набутого майна померлого ОСОБА_4 та його використання всупереч закону, а тому такий правочин безумовно порушує публічний порядок, тобто є нікчемним в силу положень ст. 228 ЦК України.

Позивач зазначав, що в ході підготовки даного позову було встановлено, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на спірну квартиру 15 жовтня 2020 року зареєстровано право власності за ОСОБА_2 , що є близькою родичкою представника ОСОБА_7 у кримінальному провадженні - адвоката ОСОБА_8, який неодноразово звертався до суду з клопотаннями про скасування арешту з квартири, не дивлячись на те, що спірна квартира була визнана речовим доказом у кримінальному провадженні і на неї слідчим суддею був накладений арешт.

Позивач вважав, що адвокат ОСОБА_8, зловживаючи своїми процесуальними правами, з корисливих мотивів, в порушення вимог КПК України, в черговий раз звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про зняття арешту зі спірної квартири, яке ухвалою слідчого судді від 12 серпня 2020 року було задоволено і 15 жовтня 2020 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу квартиру з ОСОБА_2 . У подальшому 23 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено спадковий договір, за яким передбачено, що після смерті ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 переходить до ОСОБА_8 .

Позивач посилався на нікчемність договорів розпорядження спірною квартирою, вважав її відумерлою спадщиною ОСОБА_4 , який не мав спадкоємців за заповітом та за законом.

16 січня 2023 року заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І.Н. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що, враховуючи обставини справи, викладені у позовній заяві, існують обґрунтовані ризики чергового відчуження спірної квартири на користь третіх осіб, які не є учасниками справи, а також того, що зазначена квартира може стати предметом поділу, виділу, об`єднання чи іпотеки, що суттєво ускладнить чи навіть унеможливить виконання рішення суду, якщо воно буде ухвалено на користь позивача.

Позивач вважає, що будь-які інші заходи не зможуть запобігти відчуженню майна відповідачем, а обраний захід забезпечення позову є співмірний та такий, що не порушує право відповідача користуватись спірним об`єктом нерухомості до вирішення спору по суті.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 7 березня 2023 року у задоволенні заяви відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І.Н. просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне та не всебічне з`ясування всіх обставин справи.

Позивач вважає, що існує необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, оскільки представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_8, який в свою чергу є сином ОСОБА_2 , неодноразово звертався до слідчих суддів Шевченківського районного суду міста Києва із клопотаннями про скасування арешту, накладеного на спірну квартиру в рамках кримінального провадження №0000221 від 16 червня 2017 року, а ж поки ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12 серпня 2020 року, постановленою, на думку позивача, з грубим порушенням кримінально-процесуального законодавства, арешт було скасовано.

Також позивач стверджує, що ОСОБА_3 , будучи обізнаною про наявність вищевказаного кримінального провадження та встановлених в ньому обставин щодо незаконного заволодіння ОСОБА_1 спірною квартирою та відсутності у неї достатніх правових підстав для оформлення її у приватну власність після смерті ОСОБА_4 , будучи обізнаною про те, що вказана квартира є речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, усвідомлюючи про існування спору щодо вказаного об`єкта нерухомості, завідомо й свідомо з метою приховування такого майна та створення перешкод для законного набуття спірної квартири у комунальну власність міста, як те передбачено положеннями цивільного законодавства, в заяві нотаріусу, вказала недостовірну інформацію про відсутність претензій третіх осіб на спірну квартиру та відчужила її на користь ОСОБА_2 , що є близькою родичкою її представника (адвоката) в межах кримінального провадження № 0000221 на підставі договору про надання адвокатських послуг від 20 квітня 2020 року.

Позивач посилається на те, що ОСОБА_8 , будучи представником (адвокатом) ОСОБА_3 та будучи добре обізнаним про встановлені під час досудового розслідування кримінального провадження №0000221 від 19 червня 2017 року обставини щодо незаконного заволодіння спірною квартирою після смерті ОСОБА_4 , зважаючи на його неодноразові звернення до судів першої та апеляційної інстанції з клопотаннями про зняття зі спірної квартири арешту, реалізував свій умисел на набуття у майбутньому у власність зазначеної квартири, попередньо вчинивши узгоджені дії щодо оформлення права власності на цю квартиру на свою близьку родичку ОСОБА_2 . На думку позивача, такі правочини порушують публічний порядок, тобто є нікчемними в силу ст. 228 ЦК України, і визнання їх недійсними у судовому порядку не вимагається.

Позивач зазначає, що оскільки між сторонами виник спір щодо оспорювання дійсності свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 січня 2017 року за № 7-2 та одночасно позивачем заявляється вимога про скасування державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 як такої, що проведена без достатньої правової підстави, то наразі у нього існує припущення, що ОСОБА_2 (а у разі її смерті - її син ОСОБА_8 як новий власник спірного майна, може безпідставно та безперешкодно розпорядитися спірною квартирою, зокрема відчужити її іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективне поновлення порушених прав та інтересів держави в особі Київської міської ради.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 колегією суддів залишається без розгляду, оскільки до нього не додані докази направлення відзиву іншим учасникам справи.

Інші учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Київська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державний нотаріус Майданник І.В., будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.243, 247-250, 252-253), у судове засідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, Дев`ята київська державна нотаріальна контора направила до апеляційного суду лист про розгляд справи у відсутність представника нотаріальної контори, інші учасники справи причини неявки апеляційному суду не повідомили, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

При цьому колегія суддів врахувала, що відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку та день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника прокуратури, яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також неспівмірності обраного позивачем заходу забезпечення позову позовним вимогам.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

За змістом частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання

рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, за змістом наведених вище норм умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, які можуть призвести до ускладнення або неможливості виконання рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке

він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібні правові висновки сформульовані також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 13 грудня 2021 року у справі № 367/3765/20 та від 12 січня 2022 року у справі № 568/525/21, від 19 травня 2022 року у справі № 619/2293/21.

Частиною 3 статті 12 і частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення.

Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при

його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Згідно позовної заяви між сторонами виник спір стосовно права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову та зазначаючи об`єктивні обставини та припущення щодо обставин, які мають реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, представник прокуратури зазначив, що відповідачі, будучи обізнаними про обставини заволодіння спірною квартирою ОСОБА_1 та наявність кримінального провадження, будучи учасниками кримінального провадження, яке проводилося з приводу неправомірного заволодіння спірною квартирою, здійснювали відчуження спірної квартири, а відтак прокурор має обґрунтовані підстави вважати, що незабезпечення позову у даній справі може призвести до ще одного відчуження квартири на користь третіх осіб, що може ускладнити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відмовляючи у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, суд першої інстанції не врахував конкретні обставини даної справи, що спірна квартира була неодноразово відчужена, хоча є речовим доказом у кримінальному провадженні, що заходи забезпечення позову, які просить застосувати прокурор, відповідають заявленим позовним вимогам, а також з особливостям способу захисту, який просить застосувати позивач, заявляючи вимоги про передачу спірної квартири у власність територіальної громади міста Києва.

Враховуючи наведені прокурором обставини набуття відповідачами у власність спірної квартири, беручи до уваги надані ним докази, що свідчать про наявність у відповідачки об`єктивної можливості відчужити спірну квартиру, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи заявника про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, оскільки невжиття цих заходів може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, в разі його ухвалення на користь позивача.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря

Несторовича задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 7 березня 2023 року, ухваливши нове судове рішення, яким заяву заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00).

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук