КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 369/7426/21 Головуючий у суді першої інстанції - Янченко А.В.
Номер провадження № 22-ц/824/7326/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 08 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частини транспортного засобу, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, який мотивував тим, що сторони перебували у шлюбі з 20 серпня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 157 від 20 серпня 2005 року.

Вказував, що у період перебування у шлюбі, а саме в 2018 році в інтересах сім`ї була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу зазначеної квартири був укладений 02 липня 2018 року та стороною по вказаному договору була зазначена відповідачка ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О.В. та зареєстровано в реєстрі за №2079.

19 листопада 2020 року шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва у справі № 759/14981/20.

Позивач вказував, що оскільки зазначене майно набуте подружжям за час шлюбу, воно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Однак, відповідачка добровільної згоди на визначення за позивачем частки згаданої вище квартири, а також документів, які підтверджують право власності на неї, не надає.

Відтак, він позбавлений можливості здійснити оформлення своєї частки зазначеної квартири у позасудовому порядку та просив суд: визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

При попередньому розгляді справи, у грудні 2021 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частини транспортного засобу та вказувала, що за час шлюбу сторонами також було придбано автомобіль марки «Audi Q5», що також є спільною сумісною власністю подружжя.

Проте, вказаний транспортний засіб було реалізовано ОСОБА_4 без її згоди, за визначеною за згодою сторін договору ціною, однак яка не відповідає його дійсній вартості.

Для визначення реальної вартості автомобіля станом на листопад 2021 року, ОСОБА_3 було замовлено дослідження ринкової вартості автомобіля та шляхом визначення середньої вартості автомобіля оцінено його у 582 000 грн.

Таким чином, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію вартості частини автомобіля марки «Audi Q5» в сумі 291 000 грн. та 2 910 грн. судового збору.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 08 лютого 2023 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору у розмірі 6 810 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Судові витрати за зустрічним позовом покладено на позивача ОСОБА_3 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, особа, яка не брала участі у справі, проте яка вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики №19/06-18 від 19 червня 2018 року, у відповідності з умовами якого він надав відповідачці у особисту власність безвідсоткову позику у сумі 526 600 грн, що підтверджується розпискою від 19 червня 2018 року. Зазначена грошова сума надавалась їй для придбання квартири та здійснення в ній ремонту і придбання меблів та побутової техніки.

Однак в порушення умов договору позики, у встановлений договором строк ОСОБА_3 не повернула йому отримані в позику грошові кошти.

Проте, оскільки між ним та ОСОБА_3 було укладено третейську угоду, то після не отримання відповіді на його претензію, він вимушений був звернутись за вирішенням спору до третейського суду для вирішення спору та рішенням третейського суду від 13 травня 2021 року було задоволено позовні вимоги і стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 526 600 грн.

Відтак, наявні правові підстави вважати спірну квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_3 , а визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку такої квартири є не тільки помилковою кваліфікацією юридичної природи права власності на квартиру, а й значно ускладнить правову можливість виконання рішення третейського суду про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості на користь ОСОБА_1 .

Однак суд першої інстанції не залучив ОСОБА_1 до участі у розгляді справи та не досліджував як правові підстави для визначення спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_3 , так і вплив визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку такої квартири на можливість виконання рішення третейського суду про стягнення заборгованості на користь ОСОБА_1 , що стало наслідком неповного з`ясування обставин у справі та ухвалення рішення про охоронюваний законом інтерес особи, яка не брала участь у справі.

Разом з тим, як вбачається зі змісту договору позики та розписки ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у позику, ці кошти були отримані нею у особисту власність для придбання квартири, меблів та побутової техніки і здійснення ремонту. Відтак, спірна квартира була придбана за кошти, які належали ОСОБА_3 особисто та є її особистою приватною власністю.

Так, апелянт ОСОБА_1 наголошує, що поділ спільного майна не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу, а дії позивача та відповідача у справі направлені на ускладнення виконання судового рішення третейського суду та не можуть вважатись добросовісними.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом та постановити в цій частині нове рішення про повну відмову в задоволенні позовних вимог за первісним позовом.

Крім того, також не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та вказує, що фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені 06 жовтня 2019 року, що підтверджується рішенням у справі №759/14981/20, про розірвання шлюбу від 19 листопада 2020 року. Натомість, договір купівлі-продажу спірного автомобіля ОСОБА_4 укладено 28 лютого 2020 року.

Відтак, ОСОБА_3 вказує, що висновок суду про її обізнаність щодо відчуження автомобіля не відповідає дійсності.

Зазначає, що позивачем ОСОБА_4 не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль було придбано за його особисті кошти, а тому такий автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, його відчужено без її згоди, відтак половину його вартості має бути стягнуто на її користь з ОСОБА_4 .

Враховуючи вказане, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом та ухвалити в цій частині нове рішення, яким повністю задовольнити вимоги за зустрічним позовом.

27 квітня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого наголошує, що відповідачка ОСОБА_3 жодного разу не вказувала в суді першої інстанції про те, що вона начебто винна грошові кошти на користь ОСОБА_1 , а предметом розгляду у даній справі не була наявність боргових зобов`язань у відповідачки перед третіми особами.

Крім того, ОСОБА_1 знав про розлучення подружжя, про поділ майна, наявність третейського рішення, однак не заявляв своїх вимог, з травня 2021 року не було ініційовано відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення третейського суду, що, на думку представника позивача, свідчить про штучний характер створення боргових зобов`язань, про що можливо існує змова двох осіб, оскільки у разі укладення договору позики на значну суму ОСОБА_3 мала отримати письмову згоду від чоловіка ОСОБА_4 , чого зроблено не було.

Вказує, що ОСОБА_3 ніколи не повідомляла про отримання чи намір отримання грошових коштів на придбання квартири у ОСОБА_1 .

Також вказує, що сума боргу перед ОСОБА_1 складає 526 000 грн., що станом на сьогодні відповідає 1/8 частині спірної квартири, а відтак поділ такої квартири між сторонами жодним чином не порушує його права.

Представник ОСОБА_6 зазначає, що ОСОБА_3 в ході розгляду справи посилалась на борг на користь третьої особи, однак вказувала, що його було сплачено її батьком.

Підсумовуючи, у відзиві вказано, що ОСОБА_1 не є належним апелянтом та не може бути стороною у справі, оскільки жодних його прав чи інтересів оскаржуваним рішенням не порушено, а тому представник позивача просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Також 27 квітня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , у якому вказує, що апелянткою не надано жодних доказів, які свідчили б про її необізнаність про відчуження автомобіля. Натомість матеріали справи містять докази про її обізнаність про намір відчужити автомобіль, що свідчить про те, що відповідна угода була укладена в інтересах сім`ї та на її потреби.

Вважає, що судом зроблено вірний висновок, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля був укладений ще на початку 2020 року та станом на день винесення судового рішення про поділ майна до суду не надано доказів, що ОСОБА_3 оскаржувала договір купівлі-продажу автомобіля в судовому порядку.

Враховуючи наведене, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Крім того, 02 травня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якій вона підтримує доводи, викладені в скарзі та вказує, що судом першої інстанції було невірно визначено статус спірної квартири як спільної сумісної власності подружжя.

Вказує, що дійсно кошти на купівлі спірної квартири отримала в позику від ОСОБА_1 , однак не повідомляла про це ОСОБА_4 , оскільки переживала, що він її покине з двома малолітніми дітьми, а всі документи, що стосувались позики та третейського розгляду справи про стягнення заборгованості вона знищила й тому не могла надати в суді першої інстанції.

Також на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , відповідно до якого підтримує її доводи та вказує, що відповідачка звернулась до суду із заявою про поділ неподільної речі - автомобіля, що придбаний в шлюбі та відчужений без її згоди, а відтак вона має право на компенсацію частки у такому спільному майні. Натомість, згода ОСОБА_4 на таку компенсацію не є обов`язковою.

Наголошує, що доказом обізнаності дружини про продаж автомобіля може бути лише письмова її згода на вчинення такого правочину, а матеріали справи не містять таких доказів, відтак, суд дійшов хибного висновку про обізнаність ОСОБА_3 про відчуження автомобіля та помилково відмовив їй в задоволенні зустрічної позовної заяви.

На підставі вказаного, представник ОСОБА_2 просить задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_3 , скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні зустрічної позовної вимоги, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи, викладені в поданій ним апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення зустрічного позову, поданого ОСОБА_3 та відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 .

Крім того, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав також і доводи, викладені в апеляційній скарзі, подані ОСОБА_3 на рішення суду першої інстанції, та просив задовольнити і вказану скаргу.

Представник позивача у справі ОСОБА_4 адвокат Тимцясь Р.А. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційних скаргах як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 , та просив залишити їх без задоволення. Так, спростовуючи доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , представник позивача зазначає, що про наявність якихось зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 йому ( ОСОБА_4 ) не було відомо ні на час укладання договору позики, якщо такий дійсно на той час укладався, ні на час припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу, згоди від нього як від іншого із подружжя на укладення вказаного правочину не отримували та до відома не ставили, а тому вважає, що у позивача не виникло ніяких зобов`язань перед ОСОБА_1 за наслідком укладення вказаного договору позики. Заперечує позивач й витрату отриманих у позику грошових коштів на придбання спірної квартири, оскільки дана квартира була придбана фактично за кошти, які ним отримані як заробітна плата в період шлюбу, а тому куди були витрачені відповідачкою кошти, отримані від ОСОБА_1 , позивачу нічого не відомо.

При цьому представник звертає увагу, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції відповідачка подала відзив та визнавала право позивача на частину вказаної квартири, що підтверджується відзивом на позовну заяву, поданого у липні 2021 року.

В подальшому після вступу у справу представника відповідачки ОСОБА_7 відповідачка подала новий відзив на позовну заяву у жовтні 2021 року, де вже зазначала, що вони придбавали вказану квартиру за позичені нею гроші в сумі 400 000 грн у батькового товариша ОСОБА_8 . В цьому ж відзиві відповідачка зазначала, що її батько наприкінці 2018 року розрахувався із ОСОБА_8 .

Представник позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_6 вважає, що подача апеляційної скарги ОСОБА_1 є фактично черговою спробою довести факти набуття ОСОБА_3 квартири в особисту власність за кошти, отримані в позику. Разом із тим, такого позову відповідачкою до суду не подавалося і відповідні докази на підтвердження цих фактів не надавались, тому вважає чергову зміну відповідачкою своєї позиції щодо обставин придбання квартири наміром ухилитися від її поділу в порядку, визначеному СК України.

Також представник позивача у справі підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в частині зустрічного позову та просив її залишити без задоволення, оскільки судом достовірно встановлено, що спірний автомобіль АУДІ був проданий сторонами у справі в період перебування у шлюбі та грошові кошти ними були витраченні спільно на інтереси сім`ї.

Відповідачка у справі ОСОБА_3 подала заява про розгляд вказаної справи в суді апеляційної інстанції у її відсутність (а.с. 194 т.2)

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників апелянта ОСОБА_1 та позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 20 серпня 2005 року по 19 листопада 2020 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 157 від 20 серпня 2005 року ( а.с. 7 т.1)

У період перебування у шлюбі, а саме в 2018 році була придбана квартира АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу зазначеної квартири був укладений 02 липня 2018 року на ім`я ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул Оксаною Володимирівною (вулиця Київська, 34А, село Софіївська Борщагівка, Київська область, 08131) та зареєстровано в реєстрі за № 2079. (а.с.124,125 т.1)

Згідно абзацу 2 пункту 5 вище згаданого договору вбачається, що «…Чоловіком покупця - ОСОБА_4 , надано згоду на укладення цього договору, що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, 02.07.2018 року за реєстровим № 2076 (а.с. 57 т.1)

28 лютого 2020 року ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/2020/1960384 автомобіля AUDI Q5, державний номерний знак НОМЕР_2 ( а.с. 174 т.1).

19 листопада 2020 року шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва, справа № 759/14981/20 (а.с. 8 т.1).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи первісний позов ОСОБА_4 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що жодна зі сторін у справі не спростовувала презумпцію спільності майна подружжя на спірне майно - квартиру АДРЕСА_1 , а тому з врахуванням положень ст. 60, 61 СК України визнав вказану квартиру спільним сумісним майном подружжя, здійснив поділ квартири між сторонами визнавши по частині на вказану квартиру за кожним із них.

Відмовляючи у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 , суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що ОСОБА_3 не надано до суду жодних належних чи допустимих доказів, які б підтверджували її необізнаність щодо продажу автомобіля. Натомість наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що колишня дружина позивача ОСОБА_4 знала про намір відчуження автомобілю, що свідчить про те, що відповідна угода була укладена в період шлюбу та в інтересах сім`ї, а кошти витрачені на потреби сім`ї.

Доходячи вказаного висновку суд першої інстанції зазначив, що договір купівлі продажу спірного автомобіля був укладений ще на початку 2020 року, за дев`ять місяців до розірвання шлюбу та станом на лютий 2023 року позивачем не було надано суду доказів, що вона зверталася до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу № 8045/2020/1960384 від 28 лютого 2020 року недійсним.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Так, суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір між сторонами щодо первісного позову в частині визнання набутої 02 липня 2018 року у власність сторін квартири АДРЕСА_1 встановив, що вказана квартира була придбана подружжям в період шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалюючи вказане рішення суд проаналізував надані позивачем у справі докази, що стосується його фінансового стану в період, що передував укладенню договору купівлі-продажу спірної квартири, а також проаналізував заперечення відповідачки та враховуючи відсутністю доказів отримання у позику коштів у ОСОБА_8 суд виснував, що вказане майно в силу його придбання сторонами в період шлюбу за спільні кошти є спільним сумісним майном та частки сторін у ньому є рівними.

Так, із договору купівлі-продажу квартири від 02 липня 2018 року вбачається, що при укладенні вказаного правочину відповідачкою у справі ОСОБА_3 , позивач, як інший із подружжя, надавав свою згоду на укладення вказаного правочину ( п. 5 вказаного Договору), що свідчить про те, що вказаний правочин вчинявся саме подружжя спільно за взаємною згодою, а оформлення вказаного майна на одного із подружжя не є доказом особистої власності одного з подружжя.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідачки про набуття вказаної квартири за особисті кошти, позичені у ОСОБА_8 як такі, що не були доведенні у встановленому чинним законодавством порядку.

Перевіряючи доводи апелянта ОСОБА_1 в частині поданої апеляційної скарги на рішення суду щодо поділу між позивачем та відповідачем як подружжям квартири, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з частиною 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Так, подаючи до суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивував її тим, що 19 червня 2018 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики грошових коштів в розмірі 526 600 грн, які отримувалися останньою для придбання квартири, відповідно до п.1.2 договору позики. На підтвердження вказаних обставин апелянт надав письмовий текст договору. При цьому у вказаному договорі зазначено, що вказані кошти передаються в особисту приватну власність ОСОБА_3 та не потребують згоди чоловіка (а.с.73-75 т.2).

Однак, колегія суддів, перевіряючи викладені в апеляційній скарзі доводи, вважає їх такими, що не можуть бути підставою для скасування рішення суду в частині поділу спільного майна подружжя - квартири, оскільки відповідачка у справі ОСОБА_3 при розгляді справи в суді першої інстанції не зазначала про вказані обставини як підстави для заперечення щодо позову, при цьому спочатку у відзиві від 29 липня 2021 року посилалася на те, що вказана квартира була придбана за грошові кошти надані їй її батьком, однак на підтвердження вказаних обставин та спроможності її батька надати вказані кошти до суду відповідних доказів не подала.

В подальшому відповідачка у справі змінила обставини, якими намагалася довести набуття вказаного майна у особисту власність та посилалася на те, що для придбання вказаної квартири вона отримала у позику грошові кошти у ОСОБА_8 в розмірі 400 000 грн, разом із тим на підтвердження вказаних обставин нею також не було подано відповідних доказів.

Під час розгляді справи в суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_3 не посилалася на те, що вона отримувала від ОСОБА_1 грошові кошти для придбання у власність спірної квартири, ці обставини не були предметом розгляду суду першої інстанції, не зазначає про ці обставини відповідачка і в поданій нею апеляційній скарзі на рішення суду, тому колегія суддів вважає доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 такими, що не можуть спростовувати висновки суду першої інстанції в частині придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя.

При цьому апелянт не позбавлений можливості захистити порушенні права в частині стягнення коштів у спосіб, визначений чинним законодавством.

З врахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що ухвалене у справі рішення не порушує права апелянта, оскільки наведенні ним обставини не спростовують викладених у рішенні суду висновків.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо неправильності висновків суду першої інстанції в частині заявленого нею зустрічного позову, то колегія суддів враховує наступне.

Так, із матеріалів справи вбачається, що сторони у справі перебували у шлюбі з 20 серпня 2005 року по 09 листопада 2020 року.

За вказаний період сторони проживали спільно за однією адресою та вели спільне господарство.

Із тексту рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року у справі № 759/14981/20 вбачається, що саме позивач ОСОБА_4 звернувся у вересні 2020 року до суду із позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначав, що саме із серпня 2020 року сторони припинили вести спільне сумісне господарство та перестали разом проживати ( а.с. 8). Відповідачка у справі подала у вказаній справі відзив, в якому погодилася із позовом про розірвання шлюбу й при цьому зазначила, що шлюбні стосунки між сторонами були припиненні ще в жовтні 2019 року. Разом із тим, суд, постановляючи рішення у вказаній справі, не встановив дійсну дату припинення ведення сторонами спільного господарства та спільного проживання.

Суд першої інстанції, вирішуючи поданий ОСОБА_3 зустрічний позов в частині стягнення із позивача вартості 1/2 частини проданого 28 лютого 2020 року автомобіля «AUDI Q5» 2014 року випуску д.н.з НОМЕР_3 мотивував свої висновки тим, що відповідачка у справі не надала суду належні та допустимі докази того, що вона не була обізнана про укладення вказаного правочину позивачем, а також не довела, що вказані кошти були використанні позивачем не в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачка у справі, подаючи зустрічний позов та посилаючись на те, що вказаний автомобіль був проданий без її згоди не надала суду належних та допустимих доказів того, що станом на час відчуження автомобіля сторони фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства, а також те, що отриманні від реалізації автомобіля кошти позивач витратив не в інтересах сім`ї.

При цьому наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме рішенням суду про розірвання шлюбу встановлено, що шлюб між сторонами розірвано лише у листопада 2020 року, а автомобіль був проданий ОСОБА_4 28 люто 2020 року, тобто в період перебуванні сторін в шлюбі.

Зазначені обставини доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовуються, а сама апеляційна скарга зводиться лише до цитування норм матеріального права, без відповідного посилання на докази, які судом не були враховані при вирішенні спору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач у справі довів належними доказами належність спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана за кошти, які сторони набули за час перебування у шлюбі.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано визнав безпідставними доводи ОСОБА_3 про належність спірної нерухомості до її особистої приватної власності, оскільки це не підтверджено належними доказами.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується та вважає, що підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_3 не спростовує джерело походження коштів, які були спільною власністю подружжя та були використані на придбання нерухомості.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 08 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 28 вересня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв