печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Ковалівській В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення кошті та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів позики об`єднаній зі справою за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання договорів недійсними і фіктивними,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 в квітні 2020р. звернувся до суду з позовом про стягнення коштів. В обґрунтування позову посилається , що 10.08.2008р. уклав з ОСОБА_6 договір позики на суму 250 310 грн., що є еквівалентом 10 000 дол.США, яку відповідач зобов`язувався повернути до 10.02.2020р. 19.02.2020р. було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . На виконання умов договору отримав відповідач кошти в розмірі 244431 грн., що є еквівалентом 10000дол.США та зобов`язувався укласти основний договір до 31.03.2020р. Однак з 20.03.2020р. перестав виходити на зв`язок та не з`являвся за місцем свого проживання. Умови договорів не виконав, тому просив стягнути борг в розмірі 494 741 грн., штраф в розмірі 250 310 грн. відповідно до п. 5.2 попереднього договору. Відповідач знаючи про наявність у нього зобов`язань та про існування судового спору (позову), оформлює право власності на спадкову частину квартири та відчужує належну йому частку квартири на користь своєї рідної сестри ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Того ж самого дня, 21.05.2020 року, у того ж нотаріуса ОСОБА_7 здійснює відчуження вже усієї квартири (належної їй частки та 4/9, що належали ОСОБА_6 ) на користь свого чоловіка - ОСОБА_8 . Вказані вище договори Позивач вважає фраудаторними і заперечує їх дійсність, оскільки вони спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань. Крім того Відповідач ОСОБА_6 був знятий з реєстрації лише в березні 2021 року, коли квартира не була його власністю, а була зареєстрована вже за ОСОБА_9 . Тому в вересні 2021р. звернувся до суду з позовом про визнання договорів недійсними.

Сумнівним є укладений договір іпотеки, оскільки він був укладений між батьком і донькою. Окрім того даний договір був укладений не в день отримання коштів 17.01.2021 року, а через 5 місяців, коли Позивач повідомив, що має намір оспорити ці договори. Сумнівним договір іпотеки є також тому, що сама позика укладена в простій письмові формі, що унеможливлює встановлення фактичної дати її укладення. При цьому є дивним той факт, що один договір сторони посвідчили нотаріально, а другий - ні. Окрім того Позивач має сумніви, що батько ОСОБА_9 мав вказані 70 000 доларів США аби позичити їх своїй доньці. Відсутнє в реєстрі і майно, яке б належало йому раніше і дозволило б пояснити походження такої суми. Тому просив изнати недійсним договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 21.05.2020 року і зареєстрований за №205. Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 21.05.2020 року і зареєстрований за №206. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 17.01.2021 року №1. Визнати фіктивним договір іпотеки від 25.06.2021 року №3089, що був укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення 4/9 часток у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 . В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. В подальшому просив розглядати у відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_6 подав зустрічний позов , просить визнати недійсними договір позики від 10.08.2019р., попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на те що не підписувались ОСОБА_6 , грошові кошти ним не отримувались. В подальшому просив розглядати у відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_9 надав відзив на позов, вказував що вона є добросовісним набувачем, тому просив відмовити в позові. В подальшому просив розглядати у відсутність.

Відповідачі ОСОБА_7 ОСОБА_10 відзив не надали, в судове засідання не з`явились, судом визнано можливим розгляд у їх відсутність.

Ухвалою суду від 12.06.2020р. відкрито провадження ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення коштів

13 жовтня 2020 року ухвалою суду було залишено зустрічний позов без руху та надано час для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 11.11.2020р. прийнято зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання не дійсними договору .

Ухвалою суду від 2.03.2021р. призначено по справі судово - почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документів.

Ухвалою суду від 2.03.2022р. відновлено провадження .

Ухвалою суду від 21.03.2023р. (суддя Ільєва Т.Г.) об`єднано цивільну справу № 757/50077/21-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання договорів недійсними і фіктивними, з цивільною справою № 757/15803/20-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення коштів.Присвоївши об`єднаній справі № 757/15803/20-ц.

Ухвалою суду від 26.04.2023р. призначено судове засідання.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого.

Встановлено що відповідно до Договору позики від 10.08.2008р. ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_6 договір позики на суму 250 310 грн., що є еквівалентом 10 000 дол.США, яку відповідач зобов`язувався повернути до 10.02.2020р.

На час звернення до суду не повернуто суму боргу .

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, так і дати її отримання.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку , що встановлені договором.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Суд виходить із того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Таким чином судом встановлено що відповідач не повернув борг позивачу, тому сума підлягає стягненню в примусовому порядку.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності , суд приходить до висновку , що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в розмірі 10 000 доларів США.

19.02.2020р. Між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . На виконання умов договору відповідач отримав кошти в розмірі 244431 грн., що є еквівалентом 10000дол.США та зобов`язувався укласти основний договір до 31.03.2020р. Однак Умови договору не виконав.

Відповідно до абз.4 ч.І ст.635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ч.І ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч.І ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено , що вимога щодо нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі- продажу квартири не дотримана.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Незважаючи на відсутність нотаріального посвідчення даного попереднього договору, є факт передачі коштів.

У випадку встановлення нікчемності даного попереднього договору, за положеннями ст. 216 ЦК України кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

При таких обставинах відповідач ОСОБА_6 зобов`язаний повернути Позивачу фактично отримані ним грошові кошти в сумі 10 000 доларів США.

Вимоги про стягнення штрафу в розмірі 250 310 грн. на підставі п.5.2 Попереднього договору купівлі-продажу від 19.02.2020 р. є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо зустрічного позову про визнання договорів недійсними.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено.

Дійсність підписів ОСОБА_6 на договорах позики і попередньому договорів підтверджена висновком експертів у почеркознавчій експертизі № 31901/31802/22-32 від 19.01.2023р.

Тому позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Що стосується фраудаторності договорів майна.

Судом встановлено , що між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 був укладений 21.05.2020 року і зареєстрований за №205 договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 .

Між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений 21.05.2020 року і зареєстрований за №206 договір дарування квартири АДРЕСА_1

Між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 був укладений 17.01.2021 року і зареєстрований за №1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1

Між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 був укладений договір іпотеки від 25.06.2021 року №3089 квартири АДРЕСА_1

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:фіктивного (стаття 234 ЦК України);

такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.Приватно-правовий інструментарій(зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).

Кредитор, право вимоги якого виникло пізніше, навіть у разі, якщо його право вимоги «підкорене» умові чи строку, може оспорювати фраудаторні оплатні договори. У фраудаторному оплатному договорі контрагентом боржника може бути інший його кредитор, право вимоги якого виникло раніше. Відповідно в такому разі фраудаторний договір вчинятися боржником для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а його контрагентом (іншим кредитором) - для створення переваг одного кредитора перед іншим, що очевидно нерозумно та відбувається всупереч принципу добросовісності.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.

Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_6 відчужуючи належну йому на праві власності частину квартири своїй сестрі , був обізнаний про наявність боргу перед позивачем. А ОСОБА_7 в той же день подарувала квартиру своєму чоловіку.

А ОСОБА_8 при укладанні договору купівлі-продажу був обізнаний про розгляд судом справи за про стягнення боргу.

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .. ОСОБА_8 могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича;4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Відповідачами суду не надано доказів, що під час укладення спірного договору їхня внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договору передбачала реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами.

Відповідачі у справі не довели суду, що їхні дії, як сторін договору, не направлені були на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок відповідача стягнення коштів.

При складенні оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_6 .. Тобто дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на уникнення примусового стягнення майна.

Таким чином, оспорювані договори є фраудаторними, тобто вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, зі спрямованістю дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених ст.234 ЦК України, для визнання недійсним договорів дарування, купівлі-продажу, іпотеки 4/9 частини квартири АДРЕСА_1 . Власником якої був ОСОБА_6 .

Відповідно до ч.2 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч.1 ст.10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором є нотаріус.

У ч.1 ст.9 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить забезпечення проведення державної реєстрації прав.

Відповідно до вимог ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п.2 ч.6 ст.37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» п.2 ч.6 ст.37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав.

У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.

Рішенням ПН КМНО Мінерт О.А., індексний номер: 52325368 від 21.05.2020 року 14:52:48, зареєстровано права власності на 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 21.05.2020, №205 за ОСОБА_7 .

Рішенням ПН КМНО Мінерт О.А., індексний номер: 52327602 від 21.05.2020 року 16:12:45, зареєстровано права власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 21.05.2020, №205 за ОСОБА_8 .

Рішенням ПН КМНО Рафалович-Полегойко В.Ф. , індексний номер:56185229 від 17.01.2021 року 15:15:09, зареєстровано права власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2021, №1 за ОСОБА_9 .

Рішенням ПН КМНО Верповською О.В., індексний номер:58966655 від 25.06.2021 року 18:27:23, зареєстровано договір іпотеки № 3089 на квартиру АДРЕСА_1 .

Єдиною умовою скасування державної реєстрації права власності, обтяження та іншого речового права є рішення суду, яке набрало законної сили.

Оскільки суд дійшов висновку про визнання частково недійсними договорів дарування, договору купівлі-продажу, договору іпотеки , тому наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності на 4/9 частни квартири за ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

При таких обставинах позовні вимоги ОСОБА_5 підлягають задоволенню частково

Відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог слід стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір в розмірі 4947,41 грн. , з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 по 454 грн. з кожного.

Керуючись, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 202.203,215 ,234, 1046,1047 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 76-81, 89 , 141, 258, 259, 263-265, 352 ЦПК України суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позивики в розмірі 10 000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 кошти в розмірі 10 000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 4947,41 грн.

В іншій частині відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання не дійсними договорів відмовити.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про визнання договорів недійсними і фіктивними задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 21.05.2020 року , зареєстрований за №205.

Визнати недійсним договір дарування 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 21.05.2020 року , зареєстрований за №206.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 17.01.2021 року, зареєстрований за №1.

Визнати недійсним договір іпотеки 4/9 частини квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 25.06.2021 року №3089

Скасувати рішення рішенням ПН КМНО Мінерт О.А., індексний номер: 52325368 від 21.05.2020 року 14:52:48, щодо державної реєстрації права власності на 4/9 часток квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 21.05.2020, №205 за ОСОБА_7 .

Скасувати рішення ПН КМНО Мінерт О.А., індексний номер: 52327602 від 21.05.2020 року 16:12:45, щодо державної реєстрації права власності на 4/9 частини квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 21.05.2020, №205 за ОСОБА_8 .

Скасувати рішення ПН КМНО Рафалович-Полегойко В.Ф., індексний номер:56185229 від 17.01.2021 року 15:15:09, щодо державної реєстрації права власності на 4/9 частини квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2021, №1 за ОСОБА_9 .

Скасувати рішення ПН КМНО Верповськї О.В., індексний номер:58966655 від 25.06.2021 року 18:27:23, щодо державної реєстрації договіру іпотеки № 3089 на 4/9 частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 454грн. з кожного.

В іншій частині відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

позивач: ОСОБА_5 : АДРЕСА_4

відповідач: ОСОБА_6 : АДРЕСА_5

відповідач ОСОБА_7 АДРЕСА_6 ,

відповідач ОСОБА_8 АДРЕСА_6 ,

відповідач ОСОБА_9 АДРЕСА_7 ,

відповідач ОСОБА_10 АДРЕСА_7

Дата складання повного тексту рішення 27.09.2023р.

Суддя Остапчук Т.В.