Провадження №2/389/507/23
Ухвала

іменем України

27 вересня 2023 року Знам`янський міськрайонний суд

Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Савельєвої О.В.,

за участю секретаря судового засідання Іванової В.О.,

провівши підготовче засідання в приміщенні залу суду в місті Знам`янка Кіровоградської області в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини,

встановив:

ОСОБА_1 21.08.2023 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судове засідання позивач не з`явився, однак до початку розгляду справи по суті 21.09.2023 подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду.

Представник відповідачки адвокат Перемот О.Г. 27.09.2023 подала суду заяву, в якій не заперечувала проти залишення без розгляду позову ОСОБА_1 . Одночасно, посилаючись на ч.5 ст.142 ЦПК України, представник відповідачки просила стягнути з позивача витрати, понесені відповідачкою на правничу допомогу, в розмірі 3 000 грн.

Дослідивши матеріали справи та заяви сторін, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч.3 ст.13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому, суд не перевіряє підстави подання такої заяви. Отже, подання заяви про залишення позову без розгляду є правом позивача, яке не може бути обмежено судом.

Згідно з п.1 ч.2 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

За таких обставин, суд вважає за необхідне позовну заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду та роз`яснити позивачу його право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Вирішуючи питання щодо заяви представника відповідачки про стягнення з позивача понесених судових витрат, суд дійшов наступного висновку.

Представник відповідачки адвокат Перемот О.Г., заявляючи вимогу про компенсацію здійснених відповідачкою витрат на правничу допомогу, вказує на необґрунтовані дії позивача.

Частиною 5 ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

За змістом ч.9 ст.141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Виходячи з положень ч.ч.5, 6 ст.142, ч.9 ст.141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які доводять зловживання процесуальними правами.

Дії, які, залежно від конкретних обставин, суд може визнати зловживанням процесуальними правами, перелічені у ст.44 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з роз`яснень, викладених в п.38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

У постанові від 18.12.2019 у справі №741/1681/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, послався, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст.142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст.55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи в ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

У постанові Верховного Суду від 14.01.2021 у справі №521/3011/18, де, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції вірно виходив з того, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, тобто його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

У постанові Верховного Суду від 25.10.2021 у справі №757/49982/19 зазначено, що виходячи із системного тлумачення положень ч.ч.5, 6 ст.142, ч.9 ст.141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Аналогічні правові позиції є усталеними і викладені в цілому ряді постанов, в тому числі у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №148/312/16-ц та від 03.07.2019 у справі №543/408/17, від 30.11.2022 у справі №295/2963/21.

Аналізуючи викладені норми, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Разом з тим, судом встановлено, що заява представника відповідачки про компенсацію здійснених відповідачкою судових витрат на професійну правничу допомогу не містить доводів, які саме дії позивача є необґрунтованими або недобросовісними. Не обґрунтована така заява і тим, що такі дії позивача були винними та умисними і чим це підтверджується, або те, що позивач мав протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідачки.

У даній справі позивач 21.08.2023 звернувся до суду з позовом про оспорювання батьківства та виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Ухвалою суду від 24.08.2023 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 27.09.2023.

Представником відповідачки 12.09.2023 подано відзив на позов, в якому просила закрити провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України та стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн., посилаючись на ч.5 ст.142 ЦПК України.

Позивачем до початку розгляду справи 21.09.2023 подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду, яка задоволена цієї ухвалою.

Разом з тим, само по собі постановлення ухвали про залишення позову без розгляду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, так як звернення до суду є його диспозитивним правом, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, яке не містить обмежень в його реалізації і є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Подання заяви про залишення позову без розгляду не може бути розцінено як необґрунтовані дії позивача, оскільки це його право, передбачене нормами ЦПК України. Під час розгляду справи судом не встановлено, що спір виник внаслідок неправильних дій позивача. Крім того, витрати на правову допомогу виникли у відповідачки не внаслідок необґрунтованих дій позивача, а в порядку реалізації відповідачкою своїх процесуальних прав.

Посилання представника відповідачки у відзиві на те, що подання даного позову до суду після завершення розгляду іншої справи №389/1312/22, є спробою спростувати позивачем рішення суду, що набрало законної сили, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не доводять недобросовісність звернення позивача з позовом до суду та не підтверджують умисність його дій.

Так, рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10.05.2023 у справі №389/1312/22, що набрало законної сили 15.06.2023, були задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства останнього по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 та стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, починаючи з 22.06.2022 до досягнення дитиною повноліття, а також у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача на утримання позивачки до досягнення дитиною трирічного віку.

З матеріалів цієї справи вбачається, що позивачем пред`явлені позовні вимоги про оспорювання батьківства малолітнього ОСОБА_3 , в той час, як предметом судового розгляду у справі №389/1312/22 було визнання, тобто встановлення, батьківства ОСОБА_1 .

Таким чином, суд вважає, що хоча спірні правовідносини виникли між тими самими сторонами, проте предмет та підстави їх виникнення не є тотожними. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З огляду на викладене та враховуючи відсутність доказів про необґрунтовані дії позивача щодо пред`явлення позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви представника відповідачки про компенсацію витрат в порядку ч.5 ст.142 ЦПК України, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права не може свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, не може вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачкою витрати.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 141, 142, 200, 257, 258, 260, 261, 263 ЦПК України, суд,

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини,залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачу його право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

У задоволенні заяви представника відповідачки про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу в порядку ч.5 ст.142 ЦПК України, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Знам`янського міськрайонного суду

Кіровоградської області О.В. Савельєва