Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9659/22 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 76 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/9659/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України» про визнання незаконним наказу про звільнення, його скасування, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

за апеляційною скаргою Державної установи «Житомирський обласний центр Контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 травня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила поновити строк звернення до суду із позовною заявою; визнати незаконним наказ №192-ос від 14.07.2022 «Про звільнення з роботи» та скасувати його; зобов`язати ДУ «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України» поновити її на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення за зовнішнім сумісництвом з 13.07.2022; стягнути із відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 13.07.2022 по день фактичного поновлення на посаді; стягнути моральну шкоду в сумі 43 274 грн; допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення її на посаді та стягнення з відповідача на її користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 01.03.2019 працювала на посаді провідного юрисконсульта за зовнішнім сумісництвом в Державній установі Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України». Наказом № 192-ос від 14.07.2022 її звільнено з роботи за ст. 43-1 КЗпП України у зв`язку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником. Звільнення вважає незаконним, оскільки працювала у відповідача за трудовим договором, а припинення трудового договору з підстав ст. 43-1 КЗпП України не передбачено законом. Вказала, що положеннями статті 43-1 КЗпП України перераховані лише випадки, за яких допускається розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), а тому звільнення з роботи за ст. 43-1 КЗпП України на думку позивача є незаконним та таким, що не відповідає нормам чинного законодавства про працю.

Зазначила, що з 13.07.2022 перебувала на стаціонарному лікуванні в лікарні № 2 ім. В.П. Павлусенка Житомирської міської ради, про що відповідача було повідомлено, а тому звільнення під час хвороби є незаконним. Крім того, при звільненні було грубо порушено положення ст. 47 КЗпП України, згідно із якою роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Разом із тим, під час перебування на лікуванні, на її телефон (додаток вайбер), старшим інспектором з кадрів ОСОБА_2 , було відправлено фотокопію наказу про звільнення, незважаючи на те, що між нею та відповідачем не було письмової домовленості про передачу інформації засобами електронних комунікацій, як це передбачено нормами чинного законодавства України. Зазначила, що 25.08.2023 звернулася до відповідача із заявою про надання їй копії наказу про звільнення, після чого старший інспектор з кадрів ОСОБА_2 видалила направлену копію наказу про звільнення. Наголосила, що інформація щодо видачі іншого наказу про звільнення та внесення виправлень до наказу № 192-ос від 14.07.2022 їй невідома.

Позивач вказала, що остаточний розрахунок з позивачем відповідачем було проведено з порушенням ст. 116 КЗпП України та у неповному обсязі. Будь-які письмові повідомлення про нараховані та виплачені позивачу суми при звільненні відповідач на її адресу не направляв.

Крім того вказала, що незаконними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яку оцінила в сумі 43 274 грн. Зазначила, що зазнала тиску з боку в.о. генерального директора центру Романа Зелінського з приводу її зайняття волонтерською діяльністю та допомоги ЗСУ. З того часу почала страждати безсонням, відчуває постійну нервову напругу, підвищену втомлюваність, виникли проблеми в сім`ї та із знайомими. Вказала, що внаслідок незаконного звільнення вона не має можливості реалізувати свої звички, бажання уподобання і надавати допомогу людям і ЗСУ у тому обсязі, в якому могла робити раніше.

Виходячи із наведеного, просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 травня 2023 року скасовано наказ № 192-ос від 12.07.2022 "Про звільнення з роботи" ОСОБА_1 з посади провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Державної установи «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України». Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Державної установи «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України» за зовнішнім сумісництвом з 14.07.2022. Стягнуто з Державної установи «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.07.2022 по 24.05.2023 в сумі 191 982,96 грн без урахування обов`язкових податків на доходи фізичних осіб та сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Стягнуто з Державної установи «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України» на користь ОСОБА_1 7000,00 грн. моральної шкоди.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державна установа «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що наказ про звільнення від 12.07.2022 видано в установленому законом порядку, а тому підстав для його скасування немає. Вказує, що про наказ від 14.07.2022 відповідач дізнався від ОСОБА_1 , проте в будь-якому випадку ОСОБА_1 звільнена з роботи по сумісництву на законних підставах прийняття на роботу іншого працівника на повний робочий день. Наголошує, що суд, всупереч цивільному процесуальному закону, взяв до уваги єдиний доказ експертний висновок в обґрунтування позиції позивача, безпідставно ставлячи під сумнів документи відповідача в оригіналах, показання свідка, пояснення представника.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції. Наголошує, що аналіз документів, які є в матеріалах справи та відзиві відповідача на позовну заяву вказує на те, що відповідач з метою введення суду в оману, спотворював факти та підробляв під них документи. Разом з тим, табель робочого часу спростовує покази представника відповідача ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 12.07.2022 подала відповідачу заяву про прийняття її на роботу на займану нею (позивачем) посаду юрисконсульта, але через сімейні обставини приступила до робота 20.07.2022, до того ж на іншу посаду юрисконсульта першої категорії, а тому у відповідача не було підстав для звільнення сумісника. Крім того позивач наголошує, що відповідачем не надано доказів того, що її попереджали у встановленому законом порядку про необхідність працювати повний робочий день, а також того, що на момент її звільнення, станом на 14.07.2022, на її посаду буде прийнята інша особа. Отже, наявні у справі докази свідчать про незаконність її звільнення. Факт її незаконного звільнення та підробки відповідачем цілого ряду документів наданих суду, підтверджується висновком комп`ютерно-технічного експертного дослідження від 01.05.2023. Вважає висновки комп`ютерно-технічного дослідження від 01.05.2023 належним доказом в розумінні роз`яснень Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21.

Відповідач до апеляційного суду не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, який перебуває у відпустці, посилався на те, що на рішення суду подана апеляційна скарга, в якій висловлена однозначна думка про незгоду з рішенням суду першої інстанції.

В апеляційному суді ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечила, надала пояснення аналогічні викладеному у відзиві на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи - наказом Державної Установи «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України» № 42-06 від 27.02.2019 ОСОБА_1 з 01.03.2019 прийнято на роботу на посаду провідного юрисконсульта за зовнішнім сумісництвом (т. 2 а.с. 65).

Відповідно до наказу, наданого ДУ «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України», № 192-ос від 12.07.2022 ОСОБА_1 звільнено з 13.07.2022 з посади провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення за зовнішнім сумісництвом відповідно до ст. 7, ст.43 КЗпП України, п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ організацій від 28.06.1993 року № 43 (зареєстроване Міністерством юстиції України від 30.06.2022 року № 76) у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Зобов`язано відділ бухгалтерського обліку провести кінцевий розрахунок та виплатити компенсацію за 59 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 01.03.2019 по 13.07.2022 (т.1а.с.69).

Відповідач також надав копію акта про те, що ОСОБА_1 була повідомлена 12.07.2022 та ознайомлена з наказом від 12.07.2022 №192-ос та від підпису про ознайомлення відмовилась (т.1 а.с.70).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування наказу ДУ «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України» № 192-ос від 12.07.2022 та поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 14.07.2022 по 24.05.2023 в сумі 191 982,96 грн без урахування обов`язкових податків на доходи фізичних осіб та сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи та моральної шкоди в сумі 7000,00 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи із такого.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина перша статті 15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Припинення трудового договору може мати місце лише з підстав, передбачених законодавством (статті 3 КЗпП України).

Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частина шоста статті 43 Конституції України передбачає, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина першій статті 3 КЗпП України передбачає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 21 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» працівники підприємств, установ, організацій мають право, крім основного трудового договору, укладати трудові договори про роботу за сумісництвом. При цьому таких договорів може бути кілька.

Сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом.

Перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, закріплений у статтях 40 та 41 КЗпП України, не є вичерпним.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Звільнення сумісників у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, проводиться відповідно до статті 7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у статтях 37, 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору.

Відповідно до пункту 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43 ( Положення № 43) (чинного на час вивільнення ОСОБА_1 ), звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв`язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/15685/16-ц (провадження № 61-41074сво18) зроблено висновок, що «аналіз положень статті 43-1 КЗпП України свідчить про те, що звільнення працівника-сумісника у зв`язку з прийняттям на його посаду основного працівника (не сумісника) розглядається як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Тому звільнення за такою підставою вважається розірванням трудового договору з ініціативи роботодавця».

Із матеріалів справи вбачається та уже зазначено, що відповідно до наказу, наданого ДУ «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України», № 192-ос від 12.07.2022 ОСОБА_1 звільнено з 13.07.2022 з посади провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення за зовнішнім сумісництвом відповідно до ст. 7, ст.43 КЗпП України, п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ організацій від 28.06.1993 року № 43( зареєстроване Міністерством юстиції України від 30.06.2022 року № 76) у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Зобов`язано відділ бухгалтерського обліку провести кінцевий розрахунок та виплатити компенсацію за 59 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 01.03.2019 по 13.07.2022 (т.1а.с.69).

Копію вказаного наказу відповідачем надано 24.11.2022 разом із відзивом на позовну заяву(т.1 а.с.41,69).

Також відповідач надав копію акта про те, що позивач ОСОБА_1 була повідомлена 12.07.2022 та ознайомлена з наказом від 12.07.2022 №192-ос, та від підпису про ознайомлення відмовилась (т. 2 а.с.70).

ОСОБА_1 категорично заперечує про свою обізнаність з наказом від 12.07.2022 №192-ос та складанням в її присутності акту.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 заперечує вказані обставини, а також те, що 13.07.2022 вона вийшла на роботу та приймала участь в судовому засіданні у Північному апеляційному господарському суді у справі № у справі 910/10171/21 на підставі виданої в.о. генерального директора ДУ "Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України" Зеленським Р. довіреності на представлення інтересів (т. 2 а.с. 113), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що існують об`єктивні підстави вважати, що позивач не була обізнана про наявність зазначеного вище наказу.

Обгрунтовуючи позовну заяву та надаючи пояснення в суді першої інстанції, ОСОБА_1 зазначила, що після судового засідання 13.07.2022, де вона представляла інтереси відповідача за довіреністю, її стан здоров`я погіршився, тому вона звернулась до лікаря.

Із листів непрацездатності вбачається, що ОСОБА_1 в період з 13.07.2022 по 26.08.2022 перебувала на лікарняному ( т.1 а.с. 14-22).

Судом першої інстанції також встановлено, що від старшого інспектора з кадрів ОСОБА_2 18 липня 2022 ОСОБА_1 отримала через телефонний програмний застосунок Viber наказ ДУ «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України» № 192-ос від 14.07.2022 про її звільнення, копію якого долучила до позовної заяви (т. 1 а.с. 11).

Отримання ОСОБА_1 через телефонний програмний застосунок Viber наказу відповідача № 192-ос від 14.07.2022 про її звільнення підтверджено Висновком експертного дослідження від 01.05.2023 №ЕД-19/106-23/5433-КТ (т.3а.с.146-152).

Допитана в судовому засіданні, як свідок, завідуюча кадрами ДУ «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України» Савчук Т.В. заперечила відправлення на мобільний телефон ОСОБА_1 наказу відповідача № 192-ос від 14.07.2022, проте, як сама ОСОБА_2 так і ДУ «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України» не погодились на пропозицію ОСОБА_1 провести відповідне дослідження мобільного телефону ОСОБА_2 , а тому колегія суддів вважає, що відповідач не спростовував доводів позивача, що наказ №192-ос від 14.07.2022 був відправлений засобами програмного застосунку Viber на її (позивача) телефон і фактично ОСОБА_1 ознайомлена саме із цим наказом.

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що ОСОБА_1 з 14.07.2022 звільнено з посади провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення за зовнішнім сумісництвом відповідно до ст. 43-1 КЗпП України у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником та зобов`язано відділ бухгалтерського обліку виплатити компенсацію за 51 календарний день щорічної відпустки.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що вказана копія наказу є відмінною від наказу який надає відповідач, а саме різні дати видання наказу, різні дати звільнення, крім того є відмінною підстава, нормативне обгрунтування звільнення та кількість днів невикористаної відпустки.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд при оцінці поданих сторонами наказів, які є відмінними за своїм змістом і датою вважає, що суд першої інстанції вирішуючи спір, дійшов обгрунтованого висновку про те, що оскільки Державною установою «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України» надано наказ № 192-ос від 12.07.2022 і саме цей наказ зареєстровано в книзі наказів, яким ОСОБА_1 звільнено з 13.07.2022 з посади провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення за зовнішнім сумісництвом, то суд розглядає питання про визнання незаконним саме цього наказу.

При цьому апеляційний суд враховує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах.

Надаючи оцінку правомірності звільнення ОСОБА_1 з роботи колегія суддів виходить із такого.

Виходячи із системного аналізу наведених вище норм Закону, вбачається, що звільнення працівника за ініціативою адміністрації могло відбуватися у випадку та на умовах, передбачених законодавством. Разом із тим, як зазначено вище, враховуючи невичерпність підстав звільнення, зазначених у статтях 40, 41 КЗпП України, а також статус позивача як сумісника, трудовий договір міг бути розірваний з ним з такої підстави як прийняття на роботу іншого працівника не за сумісництвом при дотриманні умов, встановлених частиною третьої статті 40, статтею 43-1 КЗпП України.

Згідно штатного розпису на 2022 рік, який введено в дію 01.07.2022 у відділі правового забезпечення передбачено дві посади, а саме: завідувач відділу та провідний юрисконсульт ( т. 1 а.с. 75 на звороті).

Відповідно до наказу № 187-ос від 08.07.2022 "Про прийняття на роботу" з 11.07.2022 на посаду завідувача відділом правового забезпечення прийнято ОСОБА_4 за основним місцем роботи.

ОСОБА_1 працювала на посаді провідного юрисконсульта на 0,5 ставки.

ДУ «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України», обгрунтовуючи свою позицію щодо підстав звільнення ОСОБА_1 , зазначила, що 12.07.2022 ОСОБА_1 була повідомлена про виробничу необхідність роботи юрисконсульта повний робочий день, проте вона відмовилася. Водночас, матеріали справи не містять належних доказів того, що відповідач повідомляв позивача про зазначені вище обставини, як і не містять доказів відмови ОСОБА_1 про роботу за повним робочим днем.

Доводи ДУ «Житомирський обласний центр контролю і профілактики хвороб МОЗ України» щодо прийняття на роботу на повну ставку на посаду провідного юрисконсульта ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки доказів того, що ОСОБА_3 подала заяву про прийняття її на роботу на вказану посаду до винесення оскаржуваного наказу і була прийнята на роботу з 14.07.2022 в матеріалах справи відсутні, а тому не можуть бути також і підставою для звільнення з роботи ОСОБА_1 згідно наказу №192-ос від 12.07.2022 про її звільнення з роботи 13.07.2022.

Доводи відповідача, що позивача звільнено з роботи за сумісництвом у зв`язку з прийняттям працівника, який не є сумісником, а саме у зв`язку з прийняттям на посаду відповідно до наказу №187-ос від 08.07.2022 «Про прийняття на роботу» з 11.07.2022 на посаду завідувача відділом правового забезпечення ОСОБА_4 за основним місцем роботи також не можуть бути враховані оскільки штатний розпис на 01.07.2022, наданий відповідачем, передбачає дві посади в відділі правового забезпечення, а саме посаду завідувача відділом та посаду провідного юрисконсульта.

Колегія суддів вважає слушними висновки суду першої інстанції про те, що посади не є рівнозначними за змістом затверджених посадових обов`язків, а саме, посадові обов`язки завідувача відділом правового забезпечення є відмінними від обов`язків провідного юрисконсульта, не охоплюють всіх обов`язків останнього, є різними за змістом і вимогами, конкретними завданнями, правами та обов`язками, тому підстав вважати, що прийнято іншого працівника, який не є сумісником, на ту саму посаду підстав не має.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що місцевий суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для звільнення позивача із займаної посади відповідно до норм трудового законодавства, а саме статті 43-1 КЗпП України, оскільки КЗпП України допускає звільнення із суміщуваної роботи у зв`язку із прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником з огляду на те, що у цій справі вказана обставина (прийняття на роботу працівника саме на посаду позивача) не була доведена належними доказами.

А тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, про визнання незаконним наказу № 192-ос від 12.07.2022, яким ОСОБА_1 звільнено з 13.07.2022 з посади провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення за зовнішнім сумісництвом, та поновлення позивача на роботі.

Суд правильно вказав, що 13.07.2022 позивач виконувала покладені на неї обов`язки та вказаний день був останнім днем роботи, тому обгрунтовано вважав поновити ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення за зовнішнім сумісництвом саме з 14.07.2022 року.

Колегія суддів погоджується з мотивами суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів про вручення наказу про звільнення ОСОБА_1 . Акт про ознайомлення з наказом від 12.07.2022 №192-ос та відмову від підпису про ознайомлення виготовлено відповідачем після 13.07.2022 та не відповідає дійсності, тому посилання відповідача про застосування місячного строку звернення до суду (ст. 233 КЗпП України) з 12.07.2022 є безпідставними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. В той же час, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (п1.Глави ХІХ Прикінцевих положень Кодексу Законів про працю України).

Позивач звільнена 13.07.2022, тобто в період дії карантину, тому до правовідносин до правовідносин, які виникли у цій справі, підлягають застосуванню положення п.1 п.1 Глави ХІХ Прикінцевих положень Кодексу Законів про працю України).

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 була звільнена без законної підстави та підлягає поновленню на роботі, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що вона має право на компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір стягнутого з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.07.2022 по 24.05.2023 ( день ухвалення рішення судом) суд, встановивши розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , яка складає 888,81 грн. відповідно до довідки від 05.04.2023 № 07100-1174 ( т. 2 а.с. 155) та кількість робочих днів за період вимушеного прогулу (216 робочих днів), дійшов обгрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 191 982,96 грн. (888,81 грн. на день х 216 робочі дні).

У зв`язку із тим, що звільнення позивача відбулось з порушення вимог трудового законодавства, що безперечно заподіяло їй душевні страждання, обгрунтованою є її вимога про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення, вимушених внаслідок цього змін в житті позивача, ступінь вини відповідача, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і діями заподіювача, а також те, що незаконне звільнення з роботи вплинуло на емоційний стан позивача, призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, її моральних страждань, переживань, стресу, необхідності останньої у прикладенні додаткових зусиль для організації свого життя, та правильно визначив розмір морального відшкодування в сумі 7000 грн.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної установи «Житомирський обласний центр Контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.09.2023.

Головуючий Судді: