Провадження № 2-з/522/342/23
УХВАЛА

26 вересня 2023 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Шенцева О.П., розглянувши матеріали заяви заявника ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви,

встановив:

Заявник звернувся до суду із вказаною заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви (в порядку ст. 116 ЦПК України).

В даній заяві заявник просить суд витребувати у операторів мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна», розташованого за адресою: м. Київ, вул. Лейпцизька, 6.15, ТОВ «Лайфселл», ПрАТ «Київстар», розташоване за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 53 розташоване за адресою: 03110, м. Київ, вул. Солом`янська 11-А, та містять інформацію про з`єднання абонентів мобільного зв`язку: , НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 в період часу з 12 год. 00 хв. по 19 год.00 хв. 16.10.2020 р.

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення доказів шляхом їх витребування до подачі позову до суду, суд прийшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ст. 95 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Відповідно до вимог ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що міститься в Постанові Верховного Суду від 02.05.2019 у справі №3д/9901/2/19, в якій зазначено, що процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.

Тобто це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Отже, заявником не доведено того, що є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим, оскільки заявлені позивачем вимоги по суті є клопотанням про витребування доказів.

Крім того, ч. 1 ст. 84 ЦПК України зазначає, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Відповідно до п.4 ч.2 ст. 84 ЦПК України у клопотанні повинно бути зазначено вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Тобто, заявником не виконана також обов`язкова передумова для винесення судом ухвали про забезпечення доказів шляхом їх витребування, визначена ст. 84 ЦПК України, оскільки в заяві не зазначила чи наявні у особи, яка бере участь у справі, складнощі у їх отриманні.

Між тим, згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 10 Закону України «Про захист персональних даних» використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону.

Використання персональних даних володільцем здійснюється у разі створення ним умов для захисту цих даних. Володільцю забороняється розголошувати відомості стосовно суб`єктів персональних даних, доступ до персональних даних яких надається іншим суб`єктам відносин, пов`язаних з такими даними.

Використання персональних даних працівниками суб`єктів відносин, пов`язаних з персональними даними, повинно здійснюватися лише відповідно до їхніх професійних чи службових або трудових обов`язків.

Згідно ч. 1, 2 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних.

Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За змістом частини 1 статті 270 Цивільного кодексу України, відповідно до Конституції України фізична особа має право в тому числі на таємницю телефонних розмов.

Більш того, відповідно до ст.9 Закону України «Про телекомунікації» охорона таємниці телефонних розмов, телеграфної чи іншої кореспонденції, що передаються технічними засобами телекомунікацій, та інформаційна безпека телекомунікаційних мереж гарантуються Конституцією та законами України. Зняття інформації з телекомунікаційних мереж заборонене, крім випадків, передбачених законом. Оператори, провайдери телекомунікацій зобов`язані вживати відповідно до законодавства технічних та організаційних заходів із захисту телекомунікаційних мереж, засобів телекомунікацій, інформації з обмеженим доступом про організацію телекомунікаційних мереж та інформації, що передається цими мережами.

Аналізуючи наведені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що інформація, яку просить витребувати заявник буде порушенням вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 31 Конституції України.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що подана заява не є достатньо обґрунтованою, зокрема не вказано, що заявник має намір звернутись до суду з позовом та з яким предметом позову.

Також заявник не зазначає, яким чином отримана інформація про абонентів матиме доказове значення для формування правової позиції заявника та допоможе встановити місцезнаходження осіб в певний момент в певному місці.

Згідно з ч. 5 ст. 118 ЦПК України за результатами розгляду заяви про забезпечення доказів суд постановляє ухвалу про задоволення чи відмову у задоволенні заяви.

Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення доказів.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 116-119, 259, 260 ЦПК України,

ухвалив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подачі позовної заяви - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 261 ЦПК України.

Суддя: