Справа № 308/9665/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 серпня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

за участю секретаря ЗУБАШКОВА М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/9665/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 листопада 2020 року, повний текст якого складено 30 листопада 2020 року, головуючий суддя Данко В.Й.,-

встановив:

21.09.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мотивуючи таким.

Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом серії НОМЕР_1 від 08.05.2008 про право власності на нерухоме майно.

Колишня дружина позивача ОСОБА_2 , шлюб із якою розірвано 17.01.2005, та його доньки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зареєстровані в квартирі, проте, не проживають у ній з 2005 року, що підтверджується актом перевірки режиму проживання громадян, затвердженим головою ЖБК «Рассвєт» 16.07.2020. Участі в утриманні квартири відповідачі не беруть, добровільно знятися з реєстрації в квартирі не бажають.

За таких обставин позивач несе надмірні витати на оплату комунальних послуг, у нього виникають проблеми з оформленням субсидій тощо.

Посилаючись на ці обставини, вказуючи на втрату відповідачами права користування квартирою, які відсутні в ній з 2005 року, ґрунтуючись на положеннях ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, на інших нормах законодавства позивач ОСОБА_1 у порядку усунення перешкод у здійсненні права власності на жиле приміщення просив визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.11.2020 позов задоволено, визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування даним жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з того, що не проживаючи в належній позивачу квартирі з 2005 року відповідачі створюють йому перешкоди у здійсненні права власності на квартиру, це тягне додаткові витрати на її утримання, перешкоди підлягають усуненню на вимогу позивача шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Орбан Н.Л., оскаржили рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У скарзі зазначають, що квартира АДРЕСА_1 -будівельному кооперативі «Рассвєт» була набута в спільну сумісну власність подружжям ОСОБА_5 , яке за рахунок спільних коштів сплатило відповідні пайові внески та з однією дитиною вселилося до неї у 1985 році на підставі належним чином виданого ордеру на житлове приміщення.

Незаконна реєстрація позивачем у 2008 році свого одноосібного права власності на квартиру не усуває права спільної сумісної власності на квартиру, що виникло під час шлюбу.

Суд не взяв до уваги, що у квартирі зареєстровані саме відповідачі, тоді як позивач знятий з реєстрації 15.11.2005 і не проживає в квартирі. Факт про начебто непроживання відповідачів у квартирі не встановлений і не доведений належними і допустимими доказами, оскільки акт ЖБК «Рассвєт», на який посилається позивач, не є таким доказом.

Відтак визнання колишньої дружини позивача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, порушує її право власності на квартиру, визнання дітей сторін такими, що втратили право користування жилим приміщенням, порушує і їхні майнові та житлові права.

Відповідачі просять скасувати рішення суду та відмовити в позові.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 07.07.2021 провадження в справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 308/4977/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 26.04.2023 провадження в справі поновлено.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, позиції яких у справі викладені письмово і неявка яких до суду не перешкоджає апеляційному розгляду справи, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються нормами цивільного законодавства щодо права власності та його захисту, а також у відповідній частині нормами житлового законодавства.

Рішенням Ужгородського суду від 30.01.2023, яке за даними Єдиного державного реєстру судових рішень не оскаржувалося та набрало сили 01.03.2023, у справі № 308/4977/21 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину майна, як частку у праві спільної сумісної власності подружжя задоволено, визнано за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину житлової квартири АДРЕСА_1 , як частку у праві спільної сумісної власності подружжя (а.с. 132-140, https://reyestr.court.gov.ua/Review/109072584). Цим рішенням встановлено, що:

25.06.1983 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який у подальшому було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис за № 19 від 17.01.2005, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 16.07.2007 серія НОМЕР_3 ;

під час перебування у шлюбі у ОСОБА_2 і ОСОБА_1 народилися доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

відповідно до п. 1.90. рішення Виконкому Ужгородської міської Ради народних депутатів від 27.03.1985 № 75 «Про видачу ордерів на квартири зданої в експлуатацію 144-х квартирного 9-ти поверхового кооперативного будинку ЖБК «Рассвет» по АДРЕСА_2 », ОСОБА_1 видано ордер на квартиру АДРЕСА_3 із двох житлових кімнат площею 27,19 кв. м, кухні та ванної, для сім`ї у складі 3-х осіб;

28.03.1985 Виконкомом Ужгородської міськради на ім`я ОСОБА_1 був виданий ордер № 006348 серії УГ-2 на жиле приміщення на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_1 , жінка ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 ;

пайовий внесок до ЖБК «Рассвет» за квартиру АДРЕСА_1 в сумі 10226,00 рублів (у цінах 1985 року) виплачено повністю, остання виплата була у 4-му кварталі 1991 року, станом на 01.02.1992 року вартість квартири погашена повністю;

відповідно до Свідоцтва серії НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно, виданого Виконкомом Ужгородської міськради 08.05.2008, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ;

спірна квартира була набута подружжям внаслідок сплати пайових внесків у повному обсязі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, відтак, вона є спільною сумісною власністю подружжя, презумпцію спільності права власності подружжя на майно відповідачем ОСОБА_1 не спростовано.

Ці факти і обставини не підлягають повторному доказуванню (ст. 82 ч. 4 ЦПК України). Вказані вище свідоцтво про розірвання шлюбу, свідоцтво про право власності на нерухоме майно містяться і в справі, що розглядається (а.с. 10, 11), документи і матеріали щодо набуття прав на квартиру додані апелянтами до скарги на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30.11.2020 (а.с. 66, 67, 69, 70).

За даними ГУ ДМС України в Закарпатській області (лист від 05.10.2020 № вих. 3.18/7126) та відповідно до копії паспорта ОСОБА_2 остання зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 14.06.1985, ОСОБА_3 зареєстрована за цією адресою з 08.07.2000, ОСОБА_4 з 13.04.2007 (а.с. 14, 15, 75-79). Факт реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у зазначеній квартирі підтверджується й довідкою ЖБК «Рассвєт» від 27.07.2020 № 32 (а.с. 8).

За даними паспорта ОСОБА_1 він був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 10.06.1985, був знятий з реєстрації 15.11.2005 і з 01.12.2005 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 5).

16.07.2020 ЖБК «Рассвєт» видало ОСОБА_1 довідку № 26 про те, що у квартирі АДРЕСА_1 ніхто не проживає, в акті перевірки режиму проживання громадян ЖБК «Рассвєт» від 16.07.2020, складеному зі слів трьох сусідів, вказано, що гр-ни ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не проживають у квартирі з 2005 року (а.с. 7, 9).

Оскільки квартира АДРЕСА_1 була набута колишнім подружжям ОСОБА_5 у власність під час шлюбу і залишилася у їхній спільній сумісній власності, на що факт видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім`я одного лише ОСОБА_1 не впливає, це право включає також і право користування житловим приміщенням, право власності підлягає захисту в рівній мірі для кожного зі співвласників (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 316-319, 321, 328, 355, 368, 369, 379, 382, глава 29 ЦК України, ст.ст. 150, 155 ЖК України).

Відтак правових підстав для визнання в порядку ст. 391 ЦК України ОСОБА_2 на вимогу ОСОБА_1 такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою, тобто, для позбавлення її одного з ключових прав власника права користування належним йому майном, яке разом з правами володіння та розпорядження майном становлять зміст права власності, немає.

Беручи до уваги, що за загальним правилом право спільної сумісної власності здійснюється співвласниками за взаємною згодою, у справі що розглядається, відсутні правові підстави за вимогою ОСОБА_1 як одного зі співвласників за наявності відповідного заперечення іншого співвласника ОСОБА_2 визнавати доньок сторін ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою, в якій вони зареєстровані. У разі заявлення такої вимоги одним зі співвласників і заперечення проти неї іншого співвласника, як це має місце в справі, виникає спір між цими співвласниками, а також спір співвласника з іншими особами щодо права користування належним співвласникам майном (квартирою) іншими особами, які не є власниками цього майна, проте, у яких у відповідний час із законних підстав виникло право користування житлом. Утім, це спір із інших підстав та щодо іншого предмета, яких немає в справі, що розглядається.

Водночас слід враховувати, що власність зобов`язує, право власності не може використовуватися на шкоду правам інших громадян, утримання майна, в тому числі, житла, що є у спільній власності, є обов`язком усіх співвласників (ст. 41 ч. 7 Конституції України, ст. 319 ч.ч. 4, 5, ст. 322, ст. 369 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 150, 151, 156, 162 ЖК України, інші норми законодавства). Окремі від власне права користування жилим приміщенням питання утримання належного співвласникам житлового приміщення, його ремонту, оплати комунальних послуг, питання розрахунків між співвласниками у зв`язку з утримання спільного майна та користуванням ним, у тому числі, іншими особами, тощо вирішуються за згодою між співвласниками, а також між співвласниками і такими іншими особами, а в разі недосягнення згоди, неможливості укладання відповідних угод спори вирішуються судовим порядком.

Суд першої інстанції наведених обставин не врахував і задовольнив позов за відсутності для того належних та доведених фактичних і правових підстав, ухвалив помилкове рішення, що порушує передусім права ОСОБА_2 як співвласника квартири.

Відтак на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію, доводи якої заслуговують на увагу, слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 листопада 2020 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 384,50 грн у рахунок відшкодування судового збору, сплаченого з апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 5 вересня 2023 року.

Судді