КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/8533/22 Головуючий у І інстанції - Майбоженко А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Линок В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору укладеним та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати укладеним договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 01 вересня 2022 року між позивачем та відповідачем та стягнути з ОСОБА_3 на його користь 24 000 грн.

В обґрунтування вимог зазначав, що є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23 червня 1993 року та договору дарування частки квартири від 12 лютого 2014 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом КМНО Некриловим К.Ю.

Посилався на те, що з 2019 року в цій квартирі проживає ОСОБА_3 без оплати орендної плати.

Вказав, що у зв`язку зі зміною його матеріального становища, ним було прийнято рішення здавати квартири в оренду та запропоновано ОСОБА_3 укласти договір оренди або звільнити квартиру.

01 вересня 2022 року представником позивача було направлено відповідачу пропозицію укладення договору оренди квартири, проте станом на 26 вересня 2022 року відповідачка пропозицію не отримала, конверт повернувся представнику позивача.

На переконання позивача, оскільки ОСОБА_3 продовжує проживати в квартирі, остання погодилася з умовами договору оренди.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 30 червня 2023 рокузвернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У мотивування скарги зазначає, що виключне право на зміну умов користування майном та проживання безоплатно чи за плату належить позивачу.

Вказує, що укладеного договору між сторонами по справі щодо користування чужим майном (квартирою) не має, була виключно усна домовленість між членами сім`ї.

Проте, оскільки відповідач з 2021 року для позивача не є членом сім`ї, він має право змінювати умови користування його майном, що і було зроблено у вигляді направлення пропозиції укласти договір оренди.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини між позивачем та відповідачкою щодо користування нею та її дітьми спірною квартирою виникли з моменту їх реєстрації у ній та не припинялись, а тому твердження позивача, що ОСОБА_3 , продовжуючи проживати в квартирі, погодилася на умови договору оренди є безпідставними.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23 червня 1993 року та договору дарування частки квартири від 12 лютого 2014 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом КМНО Некриловим К.Ю.

Після укладення шлюбу 13 жовтня 2010 року ОСОБА_3 з ОСОБА_4 (сином позивача) відповідачка проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрацію її місця проживання за цією адресою здійснено 12 липня 2011 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 серпня 2021 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

У спірній квартирі, окрім відповідача, з 17 грудня 2013 року зареєстровані малолітні діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є онуками позивача.

Судом установлено, що ОСОБА_1 надав дозвіл на реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 та дітей в належній йому квартирі, у зв`язку з чим відповідачка набула права користування спірною квартирою на законних підставах і користується цим житловим приміщенням безперервно разом з дітьми.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 162 ЖК УРСР передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Вибуття зазначених осіб з числа членів сім`ї позивача не може змінювати домовленості між ними та автоматично призводити до платності проживання у квартирі за умовами визначеними позивачем в односторонньому порядку як оренда житла.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не надано суду жодних доказів того, що при наданні ним згоди на реєстрацію місця проживання відповідачки та її дітей між ними було обумовлено їх платне проживання у цій квартирі.

Отже, зважаючи на те, що правовідносини між позивачем та відповідачкою щодо користування нею та її дітьми спірною квартирою виникли з моменту їх реєстрації в указаній квартирі і не припинялись, суд першої інстанції правильно вважав твердження позивача, що ОСОБА_3 , продовжуючи проживати в квартирі, погодилася на умови договору оренди, безпідставними.

З матеріалів справи вбачається та це не заперечується позивачем, що ОСОБА_3 своєї згоди та вільного волевиявлення на укладення договору оренди вказаної квартири не надавала.

На підставі викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про визнання укладеним договору оренди квартири від 01 вересня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Позовна вимога про стягнення з відповідача 24 000 грн на користь позивача також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від первісної вимоги, у задоволенні якої відмовлено, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи та наявними у справі доказами, фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник