ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 676/3043/21

Провадження № 22-ц/4820/1536/23

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Цугель А.О.

за участю представника позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №676/3043/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданої в її інтересах адвокатом Білосевичем Степаном Андрійовичем на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 березня 2023 року (суддя Бондар О.О., повне судове рішення складено 31 березня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , як правонаступника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В травні 2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом, в якому просила суд виділити їй в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна належній їй на праві власності 9/50 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , які складаються з: коридору 4,2 кв.м , кімнати 19,2 кв.м, санвузла 1,7 кв.м., кухні 6,8 кв.м., веранди 4,3 кв.м., загальна площа -36,2 кв.м., житлова площа 19,2 кв.м., крім того в спільному користуванні вхід в підвал 4,8 кв.м., вхід в підвал 4,8 кв.м, всього загальна площа з спільним користуванням 39.1 кв.м., літню кухню літера «Е» і навіс літера «Г» та припинити право спільної часткової власності на 9/50 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

В грудні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому вказувала, що згідно договору купівлі продажу від 28.06.1977 за №722 та свідоцтва про право на спадщину від 08.02.2008 за №1 459, їй належить на праві власності 2/5 частки домоволодіння АДРЕСА_2 . Співвласниками цього домоволодіння є: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Позивачка зазначала, що вона, як співвласник домоволодіння, бажає юридично виділити свою частку в окремий об`єкт нерухомого майна, адже в позасудовому порядку розділити спірне домоволодіння неможливо.

ОСОБА_3 вказує, що згідно Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна №176 від 26.07.2021 у її фактичному володінні є 2/5 частини домоволодіння, що складається із житлового будинку з підвалом під літерою «Б-І» загальною площею 107,8 кв.м., в т.ч. житлова площа складає 52,8 кв.м. і за технічними показниками ці 2/5 частини об`єкта є відокремлена, має окремий вихід і може бути виділена в натурі.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_3 просила виділити їй в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна належній їй на праві власності 2/5 частини домоволодіння, що складається із житлового будинку з підвалом під літерою «Б-1» загальною площею 107,8 кв.м. в т.ч. житлова площа складає 52,8 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та припинити право спільної часткової власності на 2/5 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 грудня 2021 року прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , Управління державної реєстрації Кам`янець-Подільської міської ради про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та припинення спільної часткової власності залишено без розгляду.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 березня 2023 року в задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Білосевич С.А., оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянтка вказує, що ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 10 лютого 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Проте, ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 25 січня 2023 року розгляд справи повернуто в підготовче провадження, однак ця ухвала винесена з порушенням норм ЦПК України, оскільки сторонами таке клопотання не заявлялось, не встановлено поважності причин повернення до підготовчого провадження, що порушує принцип змагальності сторін. Також, апелянтка вважає, що має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Так, суд у мотивувальній частині рішення дійшов висновку, що на території домоволодіння ОСОБА_3 знаходиться самочинне будівництво, проте доказів його наявності не має, а відповідно до рішення Виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради народних депутатів №165 від 18.05.1989 визнано право особистої власності за ОСОБА_3 на самовільно збудований сарай.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Білосевич С.А., просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачів до апеляційного суду не надходив.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 28 серпня 2023 року залучено ОСОБА_2 в якості правонаступника відповідачки ОСОБА_4 до участі у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Представник позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Відповідач ОСОБА_2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Позивачка ОСОБА_3 , відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 28 червня 1977 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_7 18,99% домоволодіння, до складу якого входить два жилих будинки та інші надвірні будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 та розташовані на земельній ділянці площею 842 кв.м. В користування позивачки перейшла частина домоволодіння, що складається з двох кімнат загальною площею 18,8 кв.м., кухні площею 11,8 кв.м., коридору площею 8,3 кв.м. та кладовки площею 6,6 кв.м. (т.1 а.с.114-117).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 лютого 2008 року ОСОБА_3 успадкувала після смерті ОСОБА_8 1/5 частину житлового будинку з відповідними надвірними будівлями до нього за номером АДРЕСА_3 . На земельній ділянці розташовані: цегляний будинок літера «А-1», житловою площею 106,4 кв.м., загальною площею 173,1 кв.м., цегляний будинок літера «Б-1», житловою площею 52,8 кв.м., загальною площею 107,8 кв.м., шлакоблочний гараж літера «В», шлакоблочна літня кухня літера «Д», дерев`яний сарай літера «Ж», дерев`яний навіс літера «Г», дерев`яний сарай літера «П», металевий гараж літера «К», дерев`яна вбиральня літера «Л» (т.1 а.с.118).

Згідно довідки-характеристики з інвентаризаційної справи МБТІ №508 від 09.04.2021 власниками майна по АДРЕСА_3 є ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_2 (9/50 частки), ОСОБА_5 (3/25 частки), ОСОБА_6 (3/10 частки), ОСОБА_3 (2/5 частки) (т.1 а.с.10).

В описі майна вказано, що будинок АДРЕСА_3 складається з: будинку літера «А-1» зальною площею 177,5 кв.м., житловою площею 99,8 кв.м., будинку літера «Б-1» загальною площею 107,8 кв.м., житловою площею 52,8 кв.м., літньої кухні літера «Е», гаража літера «К», вбиральні літера «К1», гаража літера «П», вбиральні літера «Н», навісу літера «Г», воріт літера «N», огорожі літера «N1». Також в розділі «Наявність самочинного будівництва, реконструкції, перепланування» зазначено, що загальна і житлові площі змінилися за рахунок внутрішнього перепланування, демонтажу пічок, оздоблення; під час оформлення договору дарування частини будинковолодіння від 14.06.2007 була помилка в літері, де оформлено літера «Д» літню кухню, а зареєстровано літню кухню літера «Е»; сарай літера «Ж», сарай літера «П», вбиральня літера «Л» знесені, літня кухня літера «Д» згоріла, була не прийнята в експлуатацію в користування ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , гараж літера «П» не прийнятий в експлуатацію в користуванні ОСОБА_3 (т.1 а.с.10).

Відповідно до висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна №176 ФОП ОСОБА_10 від 26.07.2021 за технічними показниками 2/5 частини домоволодіння по АДРЕСА_3 є відокремлена, має окремий вхід і може бути виділена в натурі за адресою АДРЕСА_3 . В примітці зазначено, що відповідно до правовстановлюючих документів дерев`яні сараї під літ. «Ж» і літ. «П» знесено (т.1 а.с.119).

26 липня 2021 року ОСОБА_3 виготовила технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 (т.1 а.с.120-124).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності на 2/5 частини домоволодіння по АДРЕСА_3 , суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення таких позовних вимог, адже ОСОБА_3 на місці знесеної господарської будівлі сарая літера «П», що входила до складу 2/5 частини будинковолодіння, збудовано іншу будівлю сарай літера «П», що не прийнята в експлуатацію.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.

Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Також відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Відтак, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є усталений порядок користування майном, розмір часток співвласників, технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Зазначену правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 09 березня 2023 року у справі №127/28862/21, яка відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягає до застосування судами.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Висновки суду узгоджуються із матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваного судового рішення з підстав невірних висновків міськрайонного суду щодо наявності самочинного будівництва в складі 2/5 частини будинковолодіння, власником якого є ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, адже надана представником останньої виписка з рішення виконавчого комітету Кам`янець Подільської міської ради народних депутатів від 18.05.1989 №165 «Про дозвіл на будівництво, реконструкцію, переобладнання та визнання права особистої власності на будівлі», відповідно до якого вирішено визнати право особистої власності за гр. ОСОБА_3 на самовільно збудований сарай розміром 2,0 х 4,5м в будинковолодінні по АДРЕСА_1 та дозволено переобладнати кладову площею 7,5 кв.м. на кухню, а кухню площею 13,20 кв.м. на житлову кімнату, не підтверджує факту будівництва ОСОБА_3 у визначеному законом порядку на місці узаконеного сараю площею 2,0 м х 4,5 м іншої господарської споруди, що використовується позивачкою як гараж.

І факт наявності неприйнятого в експлуатацію нежитлового приміщення (господарської споруди), яка за своїм призначенням використовується як гараж літера «П», що перебуває у користуванні ОСОБА_3 , підтверджується даними Довідки характеристики з інвентаризаційної справи МБТІ (т. 1 а.с. 10). І представником позивачки в суді апеляційної інстанції визнано факт наявності гаража, що побудований на місці сараю літера «П», який не прийнятий в експлуатацію.

Разом з тим, суд першої інстанції припустився помилки, зазначивши в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, що ОСОБА_3 на місці знесеного сараю під літерою «П» була самочинно збудована інша будівля саме сарай під літерою «П», проте вказане не призвело до невірного вирішення справи.

Зазначені доводи апеляційної скарги не містять посилання на інші докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення скаржником норм матеріального права й обставин справи.

Крім того, на думку колегії судів, заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про порушення міськрайонним судом норм процесуального закону при постановленні 25 січня 2023 року ухвали про повернення до розгляду справи в підготовче провадження.

Так, апеляційний суд зауважує, що ЦПК України не врегульовано питання щодо повернення суду першої інстанції до стадії підготовчого провадження після його закриття, як і не заборонено можливість суду повернення на минулу стадію судового провадження, наприклад, зі стадії судового розгляду до стадії підготовчого засідання.

У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 910/7103/21 зроблено висновок, що «відповідно до практики Верховного Суду суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Водночас такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті».

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), від 05 жовтня 2022 року у справі № 204/6085/20 (провадження № 61-21431св21) зроблено висновок, що: «при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Вивчивши матеріали справи, апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції при постановленні ухвали від 25 січня 2023 року про повернення до розгляду справи з судового розгляду в підготовче провадження не мотивував наявність вагомих підстав для прийняття такого судового рішення та не зазначив, для вчинення яких процесуальних дій, що можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження, суду слід повернутися до стадії підготовчого провадження після його закриття.

А посилання міськрайонного суду на необхідність вирішити, чи клопотання ОСОБА_4 від 06.12.2022 про визнання недійсним технічного паспорту ОСОБА_3 є клопотанням чи позовною вимогою, що подане через один рік і сім місяців після відкриття провадження у справі не є вагомою обставиною, що дає можливість суду повернутися до підготовчого провадження через дев`ять місяців після постановлення ним ухвали 01 березня 2022 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Однак, таке процесуальне порушення не є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , поданої в її інтересах адвокатом Білосевичем Степаном Андрійовичем залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 вересня 2023 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай