Справа №489/1256/21
Провадження №2/489/127/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань - Назаровою С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Ленінського районного суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя

встановив.

Позивачка звернулася до суду з позовом, яким просить суд: визнати садовий будинок літ. А-2, гараж літ. Б, навіс літ. В., бесідку літ. Г, сарай літ. Д, вбиральню літ. Е, ворота № 2, хвіртку № 3, огорожі № 4,5, терасу № 6 та басейн № 7, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частки садового будинку А-2, гаражу літ. Б, навісу літ. В., бесідки літ. Г, сараю літ. Д, вбиральні літ. Е, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4,5, тераси № 6 та басейну № 7, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію частки вартості автомобіля Nissan Serena 1995 року випуску у розмірі 54039,78 грн. та судові витрати у розмірі 9024,50 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі. В період перебування у шлюбних відносинах, на підставі рішення правління Садівничого товариства «Путієць» від 29.03.2015 № 7, відповідача прийнято у члени цього товариства та переоформлено на його ім`я членську книжку садовода на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 573,50 кв. м. Передача вказаної земельної ділянки слугувала заява ОСОБА_4 від 07.03.2015, якій належала у користуванні вказана земельна ділянка, та якій сторони виплатили грошову компенсацію у розмірі 141000,00 грн. Разом з відповідачем вони почали проживати у будинку, який розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 , вели там будівельні роботи по добудові житлового будинку та побудові інших споруд. Також у квітні-травні 2014 року, вони придбали автомобіль Nissan Serena 1995 року випуску, який зареєстрували за відповідачем. Проте, згодом вона дізналася, що відповідач, без її згоди, переоформив вказаний автомобіль на свою матір ОСОБА_3 , залишивши за собою право користування автомобілем.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що позивачкою не доведено, що вона є членом садівничого товариства «Путієць» і сплачує внески. Натомість, з матеріалів справи слідує, що членом цього товариства є відповідач і відповідно до Статуту, саме він як член товариства набуває права і обов`язки, зокрема, щодо будівництва на території товариства. Матеріали справи не містять жодних доказів відведення земельної ділянки у відповідності до вимог ЗК України. Відповідач користується земельною ділянкою як член товариства. Прийняття спірного житлового будинку в експлуатацію та до реєстрації права власності як нерухоме майно юридично не існує. Позивачка зазначає, що подружжя компенсувало колишньому члену кооперативу ОСОБА_4 вартість садового будинку, сараю і вбиральні у сумі 141000 грн., що підтверджується розпискою. Натомість у розписці, наданій позивачкою на підтвердження факту купівлі - продажу вказаних вище об`єктів не зазначено призначення платежу, тобто за що саме внесена ця сума. Позивачка також не довела, що будівництво спірного майна здійснювалося за рахунок спільних коштів подружжя, що нею придбавалися будівельні матеріали або вона вкладала власні кошти, тощо. Перебуваючи у шлюбі, сторони домовилися про переоформлення спірного автомобіля на матір відповідача, ОСОБА_3 оскільки автомобіль було зареєстровано за відповідачем, то він виступав відчужувачем автомобіля. Сама позивачка заперечує надання своєї згоди. Факт обізнаності позивачки про відчуження автомобіля, можуть підтвердити свідки. При цьому, слід зазначити, що відчуження автомобіля у спосіб, у який це було здійснено, згідно з чинним законодавством не вимагає обов`язкового отримання згоди на це іншого з подружжя. Вартість спірного автомобіля не підтверджена жодними належними доказами.

Від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Просить не приймати відзив представника відповідача до уваги, оскільки останнім пропущено строк подання вказаного відзиву. Предметом позову є вимоги про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ, до яких ніякого відношення не мають оцінка законодавства щодо садових товариств та ЗК України. Позивачка не надавала згоди відповідачу на переоформлення ним спірного автомобіля на свою матір, а твердження у відзиві про протилежне не відповідає дійсності та не підтверджується належними допустимими доказами, яких просто не існує.

25 січня 2022 року від представника позивачки надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої просить: визнати приміщення садового будинку літ. А-2 загальною площею 21,1 кв. м. 1970 року побудови, навіс літ. В, бесідку літ. Г, сарай літ Д, вбиральню літ. Е, будівельні матеріали, обладнання тощо, використані в процесі будівництва прибудови літ. А1-1 загальною площею 18,5 кв. м. та мансарди літ. Амс загальною площею 22,7 кв. м., які є складовою частиною садового будинку літ. А-2, гаражу літ Б, воріт № 2, хвіртки № 3, огорож № 4, 5, тераси № 6 та басейну № 7. Розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; поділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частки приміщення садового будинку літ. А-2 загальною площею 21,1 кв. м. 1970 року побудови, навіс літ. В, бесідку літ. Г, сарай літ Д, вбиральню літ. Е, будівельні матеріали, обладнання тощо, використаних в процесі будівництва прибудови літ. А1-1 загальною площею 18,5 кв. м. та мансарди літ. Амс загальною площею 22,7 кв. м., які є складовою частиною садового будинку літ. А-2, гаражу літ Б, воріт № 2, хвіртки № 3, огорож № 4, 5, тераси № 6 та басейну № 7. Розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості автомобіля Nissan Serena 1995 року випуску у сумі 54 039,78 грн. та судові витрати у розмірі 9024,50 грн.

Ухвалою суду від 17.03.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 15.11.2021, справу призначено до розгляду в режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 17.11.2021, залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, витребувано докази та відкладено розгляд справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Від представника позивачки надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки. На позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08.09.2009, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 . Шлюб між сторонами не розірвано.

07 березня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Правління СТ «Путієць» з заявою про виключення її з членів СТ «Путієць» на передачею дачі № НОМЕР_1 ОСОБА_2 .

07 березня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Правління СТ «Путієць» з заявою про прийняття його в члени СТ «Путієць» та передати йому дачну ділянку № НОМЕР_1 , яка раніше належала ОСОБА_5 .

Згідно п. 2.5 Статуту садівничого товариства «Путієць» зареєстрованого рішенням виконкому ММР від 27.01.2005 за № 71 та затвердженого рішенням загальних зборів садівничого товариства «Путієць» протоколом № 1 від 29.05.2005 (далі - Статут), громадянин, який за договором із власником або як спадкоємець набув право власності на земельну ділянку та споруди, приймається у члени товариства за його заявою.

З виписки з протоколу № 3 загальних зборів СТ «Путієць» від 12.05.2015, вбачається, що ОСОБА_2 прийнято в члени садового товариства «Путієць» та передано ділянку та будинку АДРЕСА_1 у користування.

ОСОБА_2 видано членську книжку садовода на земельну ділянку АДРЕСА_1 .

Як вбачається з довідки СТ «Путієць» від 12.10.2020, член СТ «Путієць» ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_1 являються користувачами ділянки № НОМЕР_1 і будинку та ньому.

Позивачка зазначає, що разом з відповідачем вони почали проживати у будинку, який розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 , вели там будівельні роботи по добудові житлового будинку та побудові інших споруд.

Відповідно до п. 2.8 Статуту, член товариства може споруджувати на своїй ділянці, зокрема, опалюване житлове приміщення (садовий будинок); окремо чи зблокований з садовим будинком чи господарською будівлею гараж чи замінюючий його майданчик для стоянки автотранспорту з навісом чи без нього; окремі чи зблоковані господарські будівлі для утримання домашньої птиці чи тварин, зберігання інвентарю та для інших потреб (без вольєра); відкриті водоймища (плавальні басейни).

Згідно п.п. 6 п. 3.4 Статуту, член товариства має право, здійснювати будівництво літнього садового будинку та інших споруд.

Згідно довідки з КП ММБТІ від 02.11.2020, станом на 28.12.12, право власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано. Станом на 02.11.2020 на земельній ділянці № НОМЕР_1 СТ «Путієць» знаходяться: садовий будинок літ. А-2, гараж літ. Б; навіс літ. В; бесідка літ. Г; сарай літ. Д; вбиральня літ. Е; огорожа № 2,3,4,5; споруди № 6,7.

Садовий будинок літ. А-2, в тому числі: прибудова літ А1-1 (2016 р.) загальна площа 18,5 кв.м.; мансарда Амс (2016 р.) основна площа 21,9 кв. м., загальна площа 22,7 кв. м.; гараж літ. Б (2019 р.) - документи про ведення в експлуатацію не надані. Навіс літ. В, бесідка літ. Г., вбиральня літ. Е - не потребує дозволу та введення об`єкта в експлуатацію, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 406. Садовий будинок літ. А-2 (1970 р.), основна площа 8,6 кв. м., загальна площа 21,1 кв.м.; сарай літ. Д (1970 р.) - не потребує дозволу та введення об`єкта в експлуатацію.

Зі звіту про незалежну оцінку майна у вигляді садового будинку, що знаходиться у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розташованого в АДРЕСА_1 від 19.11.2020, ринкова вартість будинку (без урахування ПДВ) складає 515221,00 грн.

Позивачка зазначає, що у квітні-травні 2014 року, вони придбали автомобіль Nissan Serena 1995 року випуску, який зареєстрували за відповідачем. Проте, згодом вона дізналася, що відповідач, без її згоди, переоформив вказаний автомобіль на свою матір ОСОБА_3 , залишивши за собою право користування автомобілем.

З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , вбачається, що автомобіль марки Nissan Serena 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_4 , належить на праві власності ОСОБА_3 з 15 січня 2015 року з правом користування ОСОБА_2 .

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, сформованого 18.02.2021, дата першої реєстрації транспортного засобу Nissan Serena 1995 року випуску - 22 квітня 2008 року, дата останньої реєстрації транспортного засобу - 15.01.2015.

Згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області від 14.12.2021 за вих. № 31/3948-14-2021 та результатів аналітичного пошуку ТЗ по НАІС ДДАІ МВС України, власником автомобіля Nissan Serena 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_4 з 08 серпня 2014 року по 15 січня 2015 року був ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відбулася перереєстрація транспортного засобу на нового власника за довідкою-рахунком - ОСОБА_3 . Документи, які стали підставою для реєстрації транспортного засобу знищені по закінченню терміну зберігання - 3 роки відповідно до вимог ст.. 203 Переліку, затвердженого наказом МВС України від 10 січня 2014 року № 5 дск.

Так, відповідно до вимог ст. 41 ч. 1 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до вимог ст. 2 ч. ч. 1, 3 та 4 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними.

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

У відповідності до положень ст. 57 СК України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

За змістом ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (ст. 27) забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки.

Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 500 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Надання будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Стаття 34 цього Закону визначає право на виконання будівельних робіт. Замовник має право виконувати будівельні роботи після:

1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України;

2) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».

Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої ст. 376 ЦК України.

Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Частиною 1 статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Самочинність будівництва садового будинку підтверджується довідкою з КП ММБТІ від 02.11.2020, відповідно до якої встановлено, що Садовий будинок літ. А-2, в тому числі: прибудова літ А1-1 (2016 р.) загальна площа 18,5 кв.м.; мансарда Амс (2016 р.) основна площа 21,9 кв. м., загальна площа 22,7 кв. м.; гараж літ. Б (2019 р.) - документи про ведення в експлуатацію не надані.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 61-44133св18.

Таким чином у задоволенні позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю сторін та поділу з визначенням часток по 1/2 садового будинку слід відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю сторін стягнення грошової компенсації автомобіля Nissan Serena 1995 року випуску, суд приходить до наступного.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 ст. 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмет матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до умов ст.ст. 364,365 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ - право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, визначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем було здійснено переоформлення спірного автомобіля Nissan Serena 1995 року на ОСОБА_3 без письмової згоди позивачки.

Доказів на спростування вказаної обставини, суду не надано.

Позивачка в своїй заяві про зміну предмету позову, зазначила ціну частки автомобіля Nissan Serena 1995 року у розмірі 54039,78 грн.

Відповідачем не заперечувалась та не оспорювалась вказана позивачкою вартісна оцінка частки автомобіля. Клопотання про призначення товарознавчої експертизи відповідачем заявлено не було, а отже, суд вважає, що фактично відповідач погоджується з зазначено сумою у розмірі 54039,78 грн. в якості компенсації вартості частки спірного автомобіля.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного.

Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20).

На підтвердження судових витрат, суду надані: ордер на надання правової допомоги серії ВЕ № 1024121 від 03.11.2020; договір про надання правової допомоги № 14598 від 09.10.2020; копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльності № 488 від 24.05.2008.

Однак, в порушення вимог ст. 137 ЦПК України, позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг) виконаних та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, платіжного документу про сплату за послуги адвоката, тощо, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу не підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було визначено ціну позову у розмірі 311650,28 грн (54039,78 грн компенсація за частку автомобіля та 257610,50 за частку вартості нерухомого майна). Судом відмовлено в задоволенні вимоги щодо нерухомого майна та задоволено в частині компенсації за автомобіль, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 684,08грн (17% від фактично заявлених позовних вимог).

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати автомобіль марки Nissan Serena 1.6 LX 1597, 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_6 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частини автомобілю марки Nissan Serena 1.6 LX 1597, 1995 року випуску, державний номер НОМЕР_5 у розмірі 54039,78 гривен (п`ятдесят чотири тисячі тридцять дев`ять гривен 78 копійок).

У задоволенні позову про визнання приміщення садового будинку з господарськими спорудами та будівлями розташованому на земельній ділянці АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та поділу вказаного спільного сумісного майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частки за кожним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 684грн. 08коп..

У стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу - відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 .

Третя особа: ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення складено «27» вересня 2023 року.

Суддя Н.О. Рум`янцева