ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8214/23 Справа № 171/358/23 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 171/358/23

Дніпровський апеляційний суд ускладі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Виконавчий комітет Апостолівської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_1 та Виконавчого комітету Апостолівської міської ради на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 липня 2023 року, яке ухвалено суддею Сарат Н.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять,

УСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Апостолівської міської ради про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до розпорядження Апостолівського міського голови № к-1/0/4-23 від 02 січня 2023 року за підписом секретаря Апостолівської міської ради Лесі Міхно вона була звільнена з посади начальника відділу комунікацій з громадськістю виконавчого комітету Апостолівської міської ради.

Своє звільнення позивач вважає незаконним з тих підстав, що в порушення норм чинного законодавства про працю, а саме статті 49-2 КЗпП України, персонального попередження про наступне вивільнення з посади, яку вона займала, позивач не отримувала. Так само не отримувала пропозицію про наявність іншої роботи в установі.

Крім того позивач посилається на те, що відповідно до статті 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

З 26 жовтня 2022 року та на момент звільнення позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати на період воєнного стану, що передбачено частиною 3 статті 12 Закону України № 2136-ІХ Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стан

Частиною 1 статті 5 Закону України № 2136-ІХ Про організацію трудових відносин умовах воєнного стану передбачено, що у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

На момент підписання секретарем Апостолівської міської ради Лесею Міхно розпорядження № к-1/0/4-23 від 02.01.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 », позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану, тобто її звільнено не у перший робочий день після закінчення відпустки без збереження заробітної плати, а, всупереч чинному законодавству, під час перебування у відпустці без збереження заробітної плати в воєнний часу.

Також позивач посилалась на те, що у розпорядженні Апостолівського міського голови М к-1к/0/4-23 від 02 січня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » за підписом секретаря Апостолівської міської ради Лесі Міхно, підставою для звільнення зазначено скорочення чисельності працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України та вказане рішення міської ради від 28 жовтня 2022 року №1392-45/УІІІ «Про затвердження структури виконавчих органів Апостолівської міської ради на 2023 рік».

Однак, як вбачається із Додатку 1 до рішення міської ради від 28 жовтня 2022 року № І392-45/VIII «Про затвердження структури виконавчих органів Апостолівської міської ради на 2023 рік», у затвердженій рішенням структурі та штатній чисельності виконавчого комітету Апостолівської міської ради відсутній як такий відділ комунікацій з громадськістю, із посади начальника якого її звільнено. Отже, фактично здійснено не скорочення чисельності працівників, як зазначено у розпорядженні «Про звільнення ОСОБА_1 », а скорочення штату працівників.

Враховуючи той факт, що на момент звільнення вона перебувала у відпустці, в яку пішла з 26 жовтня 2022 року, її середньоденний заробіток за два останні місяці роботи до звільнення, враховуючи суму заробітної плати за вересень, жовтень 2022 року: заробітна плата у вересні 2022 року становить 22 958,48грн., заробітна плата у жовтні 2022 року становить 8101,60 грн., а разом 31 060,08 грн. Фактично відпрацьовані дні у вересні 2022 року - 22 робочі дні, у жовтні - 11 робочих днів, а разом 33 дні. Отже, середньоденний заробіток становить 941,21 грн. (31060,08 грн. / 33 роб.днів = 941,21 грн.)

Таким чином середньоденна заробітна плата позивача за фактично відпрацьовані дні протягом двох місяців до звільнення становить 941,21 грн. та має бути виплачена при винесенні рішення про поновлення на роботі, відповідно до кількості днів вимушеного прогулу із моменту її звільнення.

На підставі наведеного вище позивач просила суд скасувати розпорядження Апостолівського міського голови № к-1/0/4-23 від 02 січня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » за підписом секретаря Апостолівської міської гади Лесі Міхно, як протиправне, та поновити її на роботі із моменту звільнення, стягнувши з Виконавчого комітету Апостолівської міської ради на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу із розрахунку середньоденної заробітної плати 941,21 грн. в день з моменту звільнення на роботі до поновлення на роботі.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 липня 2023 року позов задоволено частково.

Скасовано розпорядження Апостолівського міського голови № к-1/0/4-23 від 02 січня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на роботі з моменту звільнення з 02 січня 2023 року.

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 - допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Виконавчого комітету Апостолівської міської ради до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні її позовних вимог про стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 січня 2023 року по 21 липня 2023 року включно в розмірі 123 967,75 грн. посилаючись на те, що її середньоденна заробітна плата становить 854,95 грн., що підтверджено довідкою, виданою позивачу 08 серпня 2023 року секретарем міської ради виконавчого комітету Апостолівської міської ради. Зауважує на тому, що вказана довідка була їй видана після поновлення на робочому місці. При цьому задля перевірки наданого розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд мав можливість витребувати у відповідача, який є безпосереднім розпорядником необхідної інформації, докази щодо нарахованої заробітної плати.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що у зв`язку із запланованим на 2023 рік проведенням у виконавчому комітеті Апостолівської міської ради скорочення штату та чисельності працівників, у тому числі і позивача, 01 листопада 2022 року на адресу останньої (яка зазначена в її особовій справі 53860, АДРЕСА_1 ), як того вимагає ст. 49-2 КЗпП України, поштою, з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, було направлено відповідне персональне попередження про наступне вивільнення вих. № 2706/0/2-22 від 01 листопада 2022 року. Однак, 13 грудня 2022 року зазначене поштове відправлення було повернуто (без вручення), на адресу відповідача, у зв`язку з тим, що адресат (Позивач) відсутній за вказаною адресою, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, довідкою про причини повернення, поштовим конвертом та роздруківкою додатку «Укрпошта» з трекінгом поштового відправлення (копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення; довідки про причини повернення; поштового конверта та роздруківка додатку «Укрпошта» з трекінгом поштового відправлення.Згідно судової практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року по справі №800/547/17 зазначається, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення «належним». При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю Комісії, а тому не може свідчити про неправомірність її дій».

Виходячи з вищезазначеного та враховуючи, що позивач особисто надав свою адресу фактичного проживання та місця проживання за державною реєстрацією при заповнені особової картки працівника виконавчого комітету Апостолівської міської ради на яку і було направлено попередження про наступне вивільнення вих. № 2706/0/2-22 від 01 листопада 2022 року та розпорядження № к-1/0/4-23 від 02 січня 2023 року Апостолівського міського голови «Про звільнення ОСОБА_1 », твердження позивача щодо її неналежного повідомлення є хибними та необґрунтованими.

Відповідач зауважує, що при звільнені позивача, діяв виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, при цьому жодних законних прав та свобод Позивача не порушував. У зв`язку з чим просили в задоволення позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача та залишити без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог позивач про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У відзиві на апеляційну скаргу Виконавчого комітету Апостолівської міської ради позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача та залишити без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача про скасування розпорядження про звільнення та поновлення позивача на роботі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , яка підтримала доводи поданої нею апеляційної скарги, просила її задовольнити та відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача, представника Виконавчого комітету Апостолівської міської ради - Лепеху В.О., яка підтримала доводи поданої Виконавчим комітетом Апостолівської міської радиапеляційної скарги, просила її задовольнити та відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзивів на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, апеляційна скарга відповідача - залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, 25 жовтня 2022 року начальник відділу комунікацій з громадськістю ОСОБА_1 звернулась до секретаря Апостолівської міської ради Міхно Л.М. з заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 26 жовтня 2022 року, відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» ( а.с. 20).

25 жовтня 2022 року розпорядженням Апостолівського міського голови, за підписом секретаря міської ради Лесі Міхно, керуючись ст. 42, ст. 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ, Закону України «Про внесення змін до деяких актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, ОСОБА_1 , начальникові відділу комунікацій з громадськістю виконкому міської ради, надано відпустку без збереження заробітної плати з 26 жовтня 2022 ркоу на період дії воєнного стану за угодою сторін ( а.с. 21).

Згідно розпорядження Апостолівського міського голови № к-1/0/4-23 від 02 січня 2023 року за підписом секретарі Апостолівської міської ради Лесі Міхно, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу комунікацій з громадськістю виконкому міської ради (код 1229.3), з 02 січня 2023 року, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Підстава звільнення - попередження про наступне вивільнення, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників від 01 листопада 2022 року № 2706/0/2-22 (а.с.6). Розпорядження про звільнення ОСОБА_1 отримала рекомендованим листом 13 січня 2023 року ( а.с.7).

Звертаючись до суду з позовом про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулупозивач посилалась на те, що вона вважає незаконним своє звільнення з тих підстав, що в порушення норм чинного законодавства про працю, а саме статті 49-2 КЗпП України, персонального попередження про наступне вивільнення з посади, яку вона займала, позивач не отримувала. Так само не отримувала пропозицію про наявність іншої роботи в установі. Крім того, позивач посилалась на те, що вона перебувала у відпустці без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану, її звільнено не у перший робочий день після закінчення відпустки без збереження заробітної плати, а, всупереч чинному законодавству, під час перебування у відпустці без збереження заробітної плати в воєнний часу. Також позивач посилалась на те, що відповідачем фактично здійснено не скорочення чисельності працівників, як зазначено у розпорядженні «Про звільнення ОСОБА_1 », а скорочення штату працівників.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, при звільненні позивача із займаної посади, допущено грубе порушення порядку звільнення працівника на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджуються з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України, право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частиною першою статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17, провадження № 11-431асі18, зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступати від цих висновків.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що на момент звільнення позивача із займаної посади відповідачем не було виконано вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, з огляду на наступне.

Відповідач, заперчуючи проти задоволення позовних вимог позивача, посилався на те, що персональне попередження про наступне вивільнення за вих. № 2706/02/2-22 від 01 листопада 2022 року, як того вимагає ст. 49-2 КЗпП України, позивачу було направлено на адресу, яка зазначена в її особовій справі. Це попередження направлялось поштою, з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. У вказаному попередження позивачу повідомлялось про те, що 02 січня 2023 року посада, яку вона займає підлягає скороченню, а позивач підлягає вивільненню відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, з дотриманням вимог чинного законодавства України, наданням пільг та компенсацій згідно із Законом. При цьому позивачу повідомлено про те, що у структурі виконавчого комітету Апостолівської міської ради з 01 січня 2023 року наявні вакантні посади, які вона може зайняти відповідно до чинного законодавства.

При цьому, із роздруківки додатку «Укрпошта» з трекінгом поштового відправлення, наданої відповідачем вбачається, що відправлення прийняте поштовою службою 02 листопада 2023 року, згідно трекінгу, навіть не надходило до відділення Укрпошти у місті Зеленодольську (індекс 53860), а було повернуто відповідачеві до міста Апостолове (індекс 53802) із сортувального центру (ТЕРМІНАЛ Україна).

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, критично віднісся до вказаного посилання відповідача, і колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки докази отримання попередження позивачем щодо майбутнього вивільнення та наявність вакантних посад в матеріалах справи відсутні. Відповідач, отримавши повернене поштове відправлення без вручення позивачеві, свідомо проігнорував норми ч. 2 ст. 7 Закону № 2136 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та не вжив жодних заходів для належного повідомлення позивача про наступне вивільнення та пропозиції іншої роботи.

Крім того, основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбаченістаттями 43-46 Конституції України. Разом з тим відповідно достатті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57,58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Стаття 5 Закону № 2136, щодо особливостей розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 Закону № 2136, протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленогочастиною першоюстатті 26Закону України «Про відпустки». У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».

Враховуючи встановлені обставини, те що на момент підписання секретарем Апостолівської міської ради розпорядження № к-1/0-23 02 січня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 », остання перебувала у відпустці без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану, за згодою сторін, що про те, що відповідачем не було додержано вимог ст.49-2 КЗпП України та Закону України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відповідач, при звільнені позивача, діяв виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, при цьому жодних законних прав та свобод позивача не порушував.

У зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги позивача про безпідставність відмови в задоволенні її позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів виходить з того, що такий заробіток підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з дня звільнення і по день ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення про поновлення на роботі.

Так, частина друга статті 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Отже, з огляду на положення процесуального закону та враховуючи вимоги трудового законодавства, слід дійти висновку, що суд, у випадку поновлення на роботі працівника, самостійно, в силу вимог закону, має обрахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу визначивши період стягнення з дня звільнення по день ухвалення судового рішення про поновлення на роботі.

При цьому, необхідно зазначити, що визначення саме такого періоду не може вважатись виходом за межі позовних вимог відповідно до положень процесуального закону, оскільки нормами трудового законодавства урегульовано, що середній заробіток повинен бути виплачений за весь час вимушеного прогулу, тобто з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі, який, в даному випадку, є днем ухвалення відповідного судового рішення.

Таким чином, період вимушеного прогулу, з урахуванням означеного вище, слід визначити з 02 січня 2023 року по 21 липня 2023 року.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку № 100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: з) вимушеного прогулу. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у даній конкретній ситуації має застосовуватись розмір доходу позивача за вересень 2022 року і жовтень 2022 року.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, середньоденна заробітна плата складає: 123 967 грн. (сума заробітної плати за вересень 2022 року та жовтень 2022 року) : 33 (кількість робочих днів у вересні 2022 року і жовтні 2022 року) = 854,95 грн. (середньоденна заробітна плата).

Кількість робочих днів за вказаний період вимушеного прогулу складає 145 робочих днів.

Відтак середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 02 січня 2023 року по 21 липня 2023 року включно становить 123 967 грн. 75 коп. (854,95 грн. х 145 днів), і має бути стягнутий з відповідача на користь позивача.

На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача до відповідача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 січня 2023 року по 21 липня 2023 року включно в розмірі 123 967 грн. 75 коп.

В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

Апеляційна скарга відповідача - підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Апостолівської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 липня 2023 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Апостолівської міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Апостолівської міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Стягнути з Виконавчого комітету Апостолівської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 січня 2023 року по 21 липня 2023 року включно в розмірі 123 967 (сто двадцять три тисячі дев`ятсот шістдесят сім) грн. 75 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: