Справа № 466/1927/23 Головуючий у 1 інстанції: Оприск З. Л.
Провадження № 22-ц/811/1930/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
Провадження № 22-ц/811/1931/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретар судового засідання - Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю - апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 - адвоката Деманджари Я.П., представника позивача - адвоката Козак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15 червня 2023 року та додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 червня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди та зобов`язання не чинити перешкоди,

В С Т А Н О В И В:

в лютому 2023 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди та зобов`язання не чинити перешкоди, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- стягнути на її користь з ОСОБА_1 11 000 грн 00 коп. і ОСОБА_2 10 500 грн завданої шкоди у виді упущеної вигоди;

- зобов`язати ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в подальшому не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що їй на праві спільної часткової власності з ОСОБА_1 - її братом, належить квартира АДРЕСА_1 (кожному по 1/2 частці). Позивачка постійно проживає і прописана в м. Київ. Брат позивачки ОСОБА_1 , крім успадкованої квартири, має у власності квартиру за адресою АДРЕСА_2 , а постійно проживає разом з відповідачкою ОСОБА_2 - його дружиною, за адресою АДРЕСА_3 . За останні півтора роки переважна більшість комунальних платежів та витрат на утримання квартири сплачені позивачкою. Вона платила частково сама, частково пересилала брату на банківську картку. 21 грудня 2022 вона з сином ОСОБА_4 змушена була виїхати до Львова. По приїзду у своїй квартирі вона зустріла невідому жінку. Нею виявилася ОСОБА_5 . Вона надала позивачці договір майнового найму від 12 жовтня 2022 року № 37, укладений з ОСОБА_2 , та інші супутні документи і пояснила, що орендує у ОСОБА_2 квартиру з 12 жовтня 2022 року та сплачує за оренду щомісяця 5 500 грн. Дві кімнати квартири (позначені на техпаспорті № 8 і № 6) були зачинені на замок, тому потрапити туди позивачка не змогла. Вона намагалася додзвонитися брату, але теж не змогла. Всією іншою частиною квартири користувалася орендар. Оскільки додзвонитися до брата позивачці не вдалося, вона змушена була зняти замки і вимушено була жити з незнайомою жінкою в своїй квартирі. 25 грудня позивачка з сином змушена була поїхати, тому що проживання з чужою людиною в одній квартирі створювало їй перешкоди у користуванні житлом, порушувало звичайний уклад життя, повністю порушило особистий простір, зону комфорту і створило неможливі для нормального життя умови. Через хвилювання, викликане дискомфортом, пов`язаним із перебуванням у власному житлі чужої людини, яка туди потрапила всупереч волі позивачки і без її дозволу, у позивачки порушився нормальний сон. Таким чином, відповідачі без її згоди здали в оренду частину квартири, чим не лише обмежили її у користуванні такою, а й порушили право розпорядження належним їй майном. В подальшому позивач спілкувалася по телефону з орендаркою житла і вона пояснила, що з`їхала з квартири в грудні 2022 року. Укладання відповідачкою ОСОБА_2 договору оренди квартири, яка їй не належить і подання оголошення про здачу знову ж квартири, яка їй не належить, на переконання позивача, є відвертим і цілеспрямованим шахрайством.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 15 червня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 073 грн 60 коп., який сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

20 червня 2023 року представник позивача подав заяву, в якій просив стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача 7 500,00 грн судових витрат на правничу допомогу, 578,02 грн витрат на залучення свідків та 1073, 60 грн судового збору.

Додатковим рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 28 червня 2023 року заяву про стягнення витрат по справі задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7 500,00 грн судових витрат на правничу допомогу та 578,02 грн витрат на залучення свідків.

В задоволенні решти заявлених вимог про стягнення судових витрат відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 15 червня 2023 року та додатковим рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 28 червня 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оскаржили такі в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що задовольняючи позовну вимогу про зобов`язання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , суд не зазначив у своєму рішенні, яким чином на день звернення позивача до суду із зазначеним позовом відповідачі створювали позивачу перешкоди у користуванні цією квартирою. Крім того, суд, на думку апелянтів, дійшов висновку, що позивач ОСОБА_3 є власником квартири № 20 одноособово. Проте, судом не враховано, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири в рівних частках разом із позивачем ОСОБА_3 , тому вони мають рівні права та обов`язки, а відтак право вільно та безперешкодно користуватися такою. Право на користування квартирою має і ОСОБА_2 , як дружина співвласника - ОСОБА_1 . Звертають увагу на те, що позивачем було пред`явлено вимогу не чинити їй перешкод в подальшому, в той час, як ними жодні перешкоди у користуванні квартирою позивачу не створюються, і зокрема такі не створювались на день подання позову до суду, що вбачається із змісту самої позовної заяви. Тому суд і не зазначає у оскаржуваному рішенні, в чому ж полягають перешкоди. Також звертають увагу на те, що пред`явлення вимоги про зобов`язання на майбутнє є незаконним.

Просять рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15 червня 2023 року та додаткове рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 28 червня 2023 року скасувати, постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що така не містить доводів щодо вирішення позовних вимог про стягнення упущеної вигоди, у задоволенні яких судом відмовлено. Також рішення суду першої інстанції в цій частині в апеляційному порядку, позивачкою не оскаржується.

08 серпня 2023 року надійшов відзив адвоката Козак Олени Вікторівни в інтересах позивача ОСОБА_3 , на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15 червня 2023 року та додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 червня 2023 року. У такому вказано про те, що оскаржувані судові рішення є законними, обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги - неспроможними. У цьому зв`язку просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15 червня 2023 року та додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 червня 2023 року залишити без задоволення, а рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15 червня 2023 року та додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 червня 2023 року залишити без змін.

При цьому зазначає, що позивачем у зв`язку із подання відповідачами апеляційної скарги укладено договір про надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції і попередня сума витрат на правничу допомогу становить 7 000,00 грн. Обґрунтування конкретної суми витрат і заява на їх стягнення будуть надані суду додатково.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 та представників сторін, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 квітня 2018 року убачається, що спадкоємцями майна ОСОБА_6 є до частки ОСОБА_1 та до частки ОСОБА_3 . Спадщина, на яку у вказаних частках видано це свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_1 .

З копії Акту прийому - передачі майна до договору майнового найму №37 від 12 жовтня 2022 року, копії акта надання послуг під час отримання об`єкту нерухомості в оренду від 12 жовтня 2022 року, копії договору майнового найму № 37 від 12 жовтня 2022 року, копії договору завдатку від 12 жовтня 2022 року, роздруківки про деталі банківської операції від 14 грудня 2022 року вбачається, що ОСОБА_5 орендувала у ОСОБА_2 за плату квартиру АДРЕСА_1 для проживання, за що сплатила 3 500,00 грн завдатку, узгоджена ціна найму 5500,00 грн.

З копії повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 20 лютого 2023 року вбачається, що позивачка зверталася до органів поліції з приводу вчинення щодо неї ОСОБА_2 шахрайства.

27 лютого 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено договір оренди № 5 та додаток № 2 до нього, згідно якого передається в оренду за плату квартиру АДРЕСА_1 для проживання, узгоджена ціна найму 5 500,00 грн за місяць.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач стверджує, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 створили їй перешкоди у користуванні належним їй майном, а саме без її згоди здали в оренду квартиру АДРЕСА_1 , чим не лише обмежили її у користуванні, а й обмежили право розпорядження належним їй майном.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно із статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним (стаття 321 ЦК України).

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із статтею 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від квартири тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦПК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 526/2101/15-ц.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що на момент подання позову позивачці забезпечено вільний доступ до квартири, співвласником якої вона є, така має від неї ключі, а відповідачі проти такого права позивачки не заперечували, стверджували, що їй жодні перешкоди ними на цей момент не чиняться, а позовні вимоги про не вчинення таких дій в майбутньому є недоведеними, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про наявність підстав для задоволення цих позовних вимог.

При цьому, колегія суддів враховує, що права позивачки як співвласника були порушені у зв`язку із укладенням договору найму квартири без її згоди та непроведення виплати їй належної частки від отриманої відповідачами орендної плати, однак у задоволенні таких вимог судом першої інстанції відмовлено, і таке рішення в цій частині в апеляційному порядку учасниками справи не оскаржується.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції про задоволення позову в частині зобов`язання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, то таке слід скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.

В решті рішення суду слід залишити в силі, адже таке в апеляційному порядку не оскаржено.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15 червня 2023 року та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 в частині позовних вимог про зобов`язання не чинити перешкоди, з урахуванням приписів частин першої-третьої статті 141 ЦПК України, підлягає скасуванню і додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 червня 2023 року з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Козак Олени Вікторівни про стягнення таких витрат.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частини першої, пунктів 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 220 грн 80 коп.

Враховуючи задоволення вимог апеляційної скарги, понесені відповідачами витрати зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанцій на загальну суму 3 220 грн 80 коп. підлягають стягненню з позивача ОСОБА_3 на їхню користь.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15 червня 2023 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкоди відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 червня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Козак Олени Вікторівни про стягнення витрат на правничу допомогу та витрат на залучення свідків - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1 610 грн 40 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич