Справа №487/3597/23
Провадження №6/487/106/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2023 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Бахмуцької А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суд із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Посилався на те, що 23.06.2023 Заводським районним судом м. Миколаєва видано судовий наказ, яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 20.06.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Сторона боржника вважає, що судовий наказ видано помилково, оскільки у заявника відсутні будь-які підстави (відсутнє право) для звернення до суду з заявою про видачу судового наказу, зважаючи на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні, а ОСОБА_2 власноруч написала заяву паро відмову від виховання їхньої доньки. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26.12.2022 №755 визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 . Факт проживання дитини разом із ним підтверджується Актом про проживання від 24.07.2023. На підставі вищевикладеного просив визнати таким, що не підлягає виконанню повністю, судовий наказ №487/3597/23 від 23.06.2023, виданий Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини. Вважає, що ним обрано правильним спосіб захисту свого порушеного права, оскільки відсутні будь-які нововиявлені обставини.

Ухвалою від 07.08.2023 заяву ОСОБА_1 прийнято до провадження та призначено судовий розгляд.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримав свої заявлені вимоги з підстав зазначених у заяві, просив про їх задоволення. Зазначивши, що він з ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірвано 11.07.2023, фактично припили шлюбні відносини до 2022 року, з початком воєнного стану проживали разом, потім донька з квітня 2023 по 20.06.2023 проживала з ОСОБА_2 та його матір`ю, а з 20.06.2023 донька постійно проживає разом із ним, знаходиться на його утриманні, тому у стягувача не було правових підстав для стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26.12.2022 №755 визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 .

В судовому засіданні стягував ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення заяви посилаючись на те, що у 2022 році ОСОБА_1 отримав повістку військкомату та попросив її, щоб було визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним, на що вона погодилась, тому наявне рішення виконкому . Але вони проживали разом до початку квітня 2023 року, потім почали проживати окремо. 20.06.2023 ОСОБА_1 забрав дитину до себе, оскільки його мати, яка виховує дитину, до якої вона сильно прив`язана, маніпулює дитиною та вони переїхали проживати до заявника. Вона дійсно звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу та стягнення аліментів 20.06.2023, коли заявник забрав дитину, оскільки звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання доньки разом із нею та на теперішній час відкрите провадження у справі.

11.09.2023 ОСОБА_1 надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав.

11.09.2023 ОСОБА_2 надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримав.

Дослідивши матеріали заяви та судового наказу №487/3597/23, заслухавши пояснення боржника та стягувача, суд приходить до наступних висновків:

Так, заявниця ОСОБА_2 20.06.2023 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 20.06.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Зазначивши, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилась дитина донька ОСОБА_3 . З грудня 2022 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, спільно господарство не ведуть, проживають окремо один від одного, дитина проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, відсутня матеріальна допомога на утримання дитини з боку боржника.

До заяви додано: копії паспортів, копія свідоцтва про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , копія свідоцтва про шлюб, довідка про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , де також зареєстрована ОСОБА_2 , згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва.

23.06.2023 Заводським районним судом м. Миколаєва видано судовий наказ, яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 20.06.2023 і до досягнення дитиною повноліття.

Звертаючись до суду з заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає скасуванню, ОСОБА_1 посилався на те, що дитина проживає з ним, відтак у заявника відсутнє суб`єктивне право вимоги до боржника про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів.

До заяви додано: рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26.12.2022 №755 визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , акт про проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із ОСОБА_1 за адресою.: АДРЕСА_2 , копії паспортів.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у п. 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

За змістом п. п. 4, 5 ч. 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. У разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ст. 172 ЦПК України у разі ненадходження до суду заяви від боржника про скасування судового наказу протягом п`яти днів після закінчення строку на її подання судовий наказ набирає законної сили, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, коли судовий наказ набирає законної сили у день його видачі.

Згідно з частиною восьмою статті 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Частиною другою статті 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Крім того, відповідно до ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Під іншими причинами, за роз`ясненнями згаданого узагальнення, слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

Завершенням судового захисту є фактичне виконання рішення суду, тому наведеними положеннями Основного Закону України встановлено обов`язковість до виконання судових рішень.

Виняток з цього правила становлять перелічені в статті 432 ЦПК України причини, якими може бути обумовлено невиконання рішення суду.

Таким чином, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Так суд враховує, що право на звернення до суду із позовом чи заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку, тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання.

Звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, ОСОБА_2 довела наявність у себе такого права, надавши суду копію свідоцтва про народження дитини і довідку, що дитина зареєстрована з нею.

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 аргументував заяву про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, фактичним проживанням дитини з ним, а отже посилався на істотні для справи обставини, що не були встановлені судом при видачі судового наказу.

Разом з тим, наданим йому правом на подання заяви про скасування судового наказу за нововиявленими обставинами в установленому ст. 170, 423 ЦПК України порядку ОСОБА_1 не скористався, обравши інший спосіб захисту відповідно до ст. 173 ЦПК України.

Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що наведені боржником обставини проживання дитини разом з ним та перебування на повному його утриманні, що, на його думку, свідчить про відсутність суб`єктивного права вимоги до боржника, не підпадають під перелічені в цивільному процесуальному законі підстави для визнання виконавчого документа (судового наказу) таким, що не підлягає виконанню, оскільки не доводять відсутності обов`язку боржника, встановленого судовим рішенням у формі судового наказу від 23.06.2023, який за нововиявленими обставинами не переглядався.

Враховуючи наведене, суд не знаходить передбачених ст. 432 ЦПК України підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки боржником не доведено, що судовий наказ було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Керуючись ст.ст. 259, 353-355, 431, 432 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню відмовити.

На ухвалу суду може бути подано апеляційну скаргу протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Суддя С.М. Афоніна