Справа №:755/9741/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого

судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про зняття арешту зі спадкового майна та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Романцова Т.В. звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), третя особа - Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про зняття арешту зі спадкового майна та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений постановою про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_5, виданої 06 лютого 2014 року Головним державним виконавцем Чайка І.В. ВДВС Дніпровського РУЮ у м.Києві та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 березня

2014 року, індексний номер:11504784; Коровайко Оксана Сергіївна, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві, на підставі якого було внесено обтяження (арешт) до Державного реєстру речових прав.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_2 , якому належить на праві власності 1/10 частка квартири АДРЕСА_1 . Згідно з даними реєстраційних книг бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано за: ОСОБА_2 - 1/10 частина, ОСОБА_1 - 9/10 частин на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 2003 року. Представник позивача зазначає, що позивач з метою оформленні свої спадкових прав на майно звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кашик Л.В. із заявою про прийняття спадщини, після померлого батька, на підставі якої було заведено спадкову справу за №67453698 у спадковому реєстрі від 03 квітня 2021 року. Єдиним спадкоємцем за законом спадкодавця ОСОБА_2 є його син ОСОБА_1 . 24 вересня 2022 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Кашик Л.Р. щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/10 частку у праві власності на квартиру, проте позивачу було відмовлено у вчинені нотаріальної дії, оскільки за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на спадкове майно нотаріусом встановлено, що у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяження міститься запис №4924511 про арешт нерухомого майна (все нерухоме майно). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №304428608 від 07 липня 2022 року, підставою арешту квартири є постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_5, видана 06 лютого 2014 року ВДВС Дніпровського РУЮ у м.Києві. 02 листопада 2021 року Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) надано відповідь на звернення позивача, в якій зазначено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа №755/20503/13-ц, виданого 31 січня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в розмірі 16 464,68 грн. 28 квітня 2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Виконавче провадження знищено, за закінченням строків зберігання. Станом на 02 листопада 2021 року вищевказаний виконавчий документ до відділу повторно не надходив та на виконанні не перебуває. Представник позивача зазначає, що на теперішній час виконавче провадження завершено та знищено, наявний арешт порушує права позивача щодо вільного розпорядження своєю власністю та реалізації набутих у спадок прав на нерухомість.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2022 року відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кашик Лідії Романівни завірену належним чином копію спадкової справи №67453698 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . (а.с.24-27)

Копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» отримано 20 січня 2023 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.31).

21 лютого 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду відзив на позовну заяву, в якому просить поновити строк для подання відзиву та закрити провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 про зняття арешту зі спадкового майна. (а.с.75-79)

Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2022 року про відкриття провадження у справі роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву в строк, що не може перевищувати 15 днів з дня вручення копії даної ухвали.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

За змістом ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Однак сторона відповідача не скористалась свої правом на подання заяви про продовження строку на подачу відзиву у строки, визначені ч.2 ст. 127 ЦПК України.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску встановленого судом строку на подачу відзиву, відповідач посилається на введення в Україні воєнного стану та на лист Верховного Суду від 04 березня 2022 року «Особливості здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан».

Згідно висновку, викладених в постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року під час розгляду справи № 200/21749/17 та висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 10 листопада 2022 року під час розгляду справи № 990/115/22 зазначено, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків.

Питання поновлення/ продовження процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення/ продовження процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого строку.

Суд враховує, що формальне посилання на введення в Україні воєнного стану не може бути безумовною та поважною причиною для продовження встановленого судом строку на подання відзиву.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в ухвалі від 10 березня 2023 року (справа № 540/1285/22; провадження № К/990/6017/23)

Інших поважних та об`єктивних причин для продовження строку на подачу відзиву відповідачем не наведено, доказів на їх підтвердження не надано, тому суд дійшов висновку про неповажність наведених підстав для поновлення (як зазначено у відзиві) строку на подачу відзиву, внаслідок чого у задоволенні заяви відповідача, викладеної у відзиві на позовну заяву про поновлення строку для подання відзиву слід відмовити.

Третя особа не скористалась своїм правом на подачу заяви по суті справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані докази та повідомлені обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків.

Судом установлено, що згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 є батьком позивача ОСОБА_1 (а.с. 50-зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача - ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 14).

ОСОБА_2 належала на праві власності 1/10 частка квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Оніщук О.М. 04 листопада 2003 року за реєстровим №4917, зареєстрована у КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 12 листопада 2003 року у реєстровій книзі № д. 1135-219 за реєстровим №1755 (а.с. 18).

Згідно з даними реєстраційних книг бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано за: ОСОБА_2 - 1/10 частина, ОСОБА_1 - 9/10 частин на підставі договору купівлі-продажу від 04 листопада 2003 року, що підтверджується інформаційною довідкою КВ-2021 №18097 від 18 червня 2021 року, виданою КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 16).

Позивач ОСОБА_1 з метою оформлення своїх спадкових прав на майно звернувся до приватного нотаріуса КМНО Кашик Л.В. із заявою № 15 від 03 квітня 2021 року про прийняття спадщини, після смерті батька (а.с. 48 зворот).

ОСОБА_2 перебував у шлюбі із ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса КМНО Кашик Л.Р. із заявою № 14 від 03 квітня 2021 року про відмову від прийняття спадщини на користь позивача ОСОБА_1 (а. с. 36). У цій заяві ОСОБА_3 повідомила, що 1/10 частка квартири АДРЕСА_1 , належала

ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Оніщук О.М. 04 листопада 2003 року за реєстровим №4917, не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана ОСОБА_2 за особисті кошти і вона не претендую на отримання свідоцтва про право власності на частку у праві власності вказаної частки квартири.

Таким чином єдиним спадкоємцем за законом спадкодавця ОСОБА_2 є його син ОСОБА_1

24 вересня 2022 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Кашик Л.Р. із заявою № 63 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/10 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 62).

Постановою приватного нотаріуса КМНО Кашик Л.Р. від 24 вересня 2022 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/10 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 після смерті його батька ОСОБА_2 , оскільки за результатами перевірки фактів відсутності (наявності) заборони або арешту на спадкове майно нотаріусом встановлено, що у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяження міститься запис №4924511 про арешт нерухомого майна (все нерухоме майно) (а. с. 19, 72).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 304428608 від 07 липня 2022 року у спеціальному розділі міститься запис про обтяження № 4924511 - арешт нерухомого майна (все нерухоме майно) ОСОБА_2 . Арешт накладений постановою про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_5, виданою 06 лютого 2014 року головним державним виконавцем Чайка І.В. ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві (а.с. 15).

02 листопада 2021 року Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) надано відповідь № 82663 на звернення позивача, в якій зазначено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа №755/20503/13-ц, виданого 31 січня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в розмірі 16 464,68 грн. 28 квітня 2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Виконавче провадження знищено за закінченням строків зберігання. Станом на 02 листопада 2021 року вказаний виконавчий документ до відділу повторно не надходив та на виконанні не перебуває (а.с. 17).

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (ч. 3 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2013 року у справі № 755/20503/13-ц за позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість у розмірі 16 190,28 грн та судовий збір у сумі 229,40 грн.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У частині першій статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства (п. 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 (провадження № 14-477цс19).

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

У частині першій статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

У частині першій статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент пред`явлення цього позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника (співвласника) про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

від 07 листопада 2022 року у справі № 725/7187/19 (провадження № 61-11615сво20).

Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка неправомірно перешкоджає власнику (співвласнику) користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня

2022 року в справі № 545/1994/16-ц (провадження № 61-7605св21)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (п. 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі 755/6302/19 (провадження № 61-11244св20) зроблено висновок, що: «позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 486/1270/20 (провадження № 61-9691св21) зазначено: «у справі, що переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, на яке державним виконавцем накладено арешт у межах виконавчого провадження, учасником якого позивач не є. При цьому з заявою про заміну сторони виконавчого провадження МТСБУ в установленому законом порядку не зверталося. Оскільки відсутні підстави для залишення арешту, накладеного на майно позивача, вимог до якого МТСБУ не пред`являло, суди зробили правильний висновок про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у порядку частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2023 року у справі № 214/2305/20 (провадження № 61-19730св21) зазначено: «арешт на спірний будинок було накладено органом виконавчої служби у 2015 році, на момент звернення до суду з цим позовом та вирішення спору виконавче провадження не здійснюється, стягувач не надав доказів повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, не порушує питання про заміну сторони у зобов`язанні правонаступником. Заперечуючи проти позову, АТ КБ «ПриватБанк» у червні 2020 року подало до суду відзив, в якому зазначило про одночасне пред`явлення вимоги кредитора до спадкоємців боржника. 15 липня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» шляхом подання до органів нотаріату пред`явило вимоги кредитора до спадкоємців боржника відповідно до статті 1281 ЦК України (а. с. 104-106). Оскільки виконавче провадження № НОМЕР_6 не здійснюється, арешт у вказаному провадженні на спірний будинок було накладено органом виконавчої служби у 2015 році, строк для повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання на момент вирішення спору та ухвалення рішення судом першої інстанції пропущено, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що обтяження - (арешт) будинку перешкоджає позивачу в оформленні спадщини, що відкрилась після смерті НОМЕР_3 , а тому позов підлягає задоволенню. Верховний Суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Враховуючи правові підстави позову, а також те, що предметом позову є зняття арешту з майна боржника, який помер, накладеного в межах виконавчого провадження під час виконання судового рішення, взявши до уваги те, що позов про зняття арешту з майна поданий не учасником виконавчого провадження, а спадкоємцем, який позбавлений можливості оформити право власності у порядку спадкування за заповітом, що вказує про порушення його прав та необхідність їх захисту, позов у цій справі підлягає задоволенню».

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що виконавче провадження завершено та знищено, наявний арешт порушує права позивача щодо вільного розпорядження своєю власністю та реалізації набутих у спадок прав на нерухомість. У зв`язку із цим ОСОБА_1 просить зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_2 , та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна (за виключенням права розпорядження ним), на яке державним виконавцем накладено арешт у межах виконавчого провадження, учасником якого позивач не є. При цьому із заявою про заміну сторони виконавчого провадження АТ КБ «ПриватБанк» в установленому законом порядку не зверталося.

Суд враховує, що виконавчий лист № 755/20503/13-ц, виданий 31 січня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в розмірі 16 464,68 грн, повернутий стягувачу постановою від 28 квітня 2015 року. Виконавче провадження НОМЕР_5 знищено за закінченням строків зберігання. Станом на 02 листопада 2021 року вказаний виконавчий документ до відділу повторно не надходив та на виконанні не перебуває.

Оскільки відсутні підстави для залишення арешту, накладеного на майно позивача, вимог до якого АТ КБ «ПриватБанк» не пред`являло, тому наявні правові підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладеного постановою про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_5, виданою 06 лютого 2014 року Головним державним виконавцем Чайка І.В. ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, у порядку частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом із тим відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого було внесено обтяження (арешт) до Державного реєстру речових прав. Позовна заява не містить жодного обґрунтування щодо незаконності дій державного реєстратора при реєстрації обтяження. Ця позовна вимога є неефективною, оскільки ефективним способом захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах є саме зняття арешту з нерухомого майна. Тому у задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити.

Не зважаючи на пропуск відповідачем строку на подання відзиву, суд вважає за необхідне зазначити, що відхиляє доводи банку про те, що заявлені вимоги не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки підлягають розгляду в порядку оскарження рішення державного виконавця.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2023 року у справі № 463/2924/22 (провадження № 61-11005св22) зазначено: «Установивши, що заявник як спадкоємець після смерті свого батька ОСОБА_2 не був залучений стороною виконавчого провадження № НОМЕР_7, в межах якого був накладений арешт на майно останнього, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що ОСОБА_1 не є суб`єктом права на подачу такої скарги в порядку статті 447 ЦПК України, тобто не може звертатись зі скаргою на дії державного виконавця в межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_7, яке завершене, та обґрунтовано повернули йому скаргу. Водночас суди попередніх інстанцій підставно звернули увагу ОСОБА_1 на те, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту його порушеного права, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, відповідачами у якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна».

Оскільки ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження № НОМЕР_8, то його позовні вимоги підлягають розгляду у порядку позовного провадження.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про зняття арешту зі спадкового майна та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

На підставі ст. 141 ЦПК України з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 15, 16, 20, 316, 321, 328, 391, 1216, 1220, 1268, 1268, 1296, 1297 Цивільного кодексу України, статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», статтями 2-5, 8, 10-13, 19, 76-81, 89, 141, 209, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження:

м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д), третя особа - Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Київ) (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Євгена Сверсьюка, буд.15, третій поверх), про зняття арешту зі спадкового майна та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - задовольнити частково.

Зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_2 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений постановою про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_5, виданої 06 лютого 2014 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Чайка І.В.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: