справа № 752/8448/22 головуючий у суді І інстанції Шевченко Т.М.
провадження № 22-ц/824/8094/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 16 жовтня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька - ОСОБА_3 . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10.2016 р. шлюб між сторонами розірвано.

Позивач зазначає, що відповідач надає матеріальну допомогу на утримання доньки періодично, однак не приймає участі у витратах на лікування дитини, її оздоровлення та розвиток здібностей.

Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20 липня 2022 року і до досягнення повноліття дитини, оскільки тих коштів, які відповідач надає не вистачає на забезпечення доньці належного рівня життя, необхідного для всесторонньогорозвитку дитини.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів - ОСОБА_1 , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 20 липня 2022 року. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 992,40 копійок.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення або затвердити мирову угоду і закрити провадження у справі.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що позовна заява не підтверджена жодним доказом та не відповідає дійсності. Вказує, що дитина отримувала належну батьківську увагу та догляд, проблем з виконанням батьківських обов`язків та грошового забезпечення дитини протягом дванадцяти років не існувало. Вказує, що в подальшому кошти на дитину перераховуються виключно в безготівковому порядку. До апеляційної скарги додає копії квитанцій та зазначає, що ці докази не були надані в суді першої інстанції, оскільки апелянт розраховував, що судове провадження буде зупинене на виконання вимог пп.1 ч. 1 ст. 251 ЦПК України і такі докази після закінчення перебування скаржника у складі Збройних Сил України і поновлення провадження у справі будуть надані відповідачем під час безпосередньої участі у судовому засіданні. Також зазначає, що до моменту звернення позивача в суд апелянт передавав кошти на дитину в готівковій формі. Пояснює, що на підтвердження вказаних обставин було подано заяву про виклик свідків.

Апелянт наголошує, що судом першої інстанції помилково не було зупинено провадження у справі та залишено заяву про виклик свідків без розгляду, чим, на думку апелянта, суд фактично позбавив скаржника можливості довести в суді обставини щодо відсутності підстав у позивача для звернення стягнення до суду, оскільки скаржником фактично не було порушено прав позивача та дитини, а тому не було необхідності захищати те, що не порушено.

Також апелянт зазначав, що в подальшому суд першої інстанції не повідомляв відповідача про час та дату судових засідань, не проконтролював те, що позивачка не виконала обов`язку надсилання відповідачу відповіді на відзив, а також не надіслав відповідачу ухвалене судом першої інстанції судове рішення.

Апелянт наголошує на недоведеності позовних вимог. Вважає, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження порушення, не визнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача.

Окрім вищевикладеного апелянт також вважає, що судом першої інстанції було порушено основні засади (принципи) цивільного судочинства.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонамбуло надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 16 жовтня 2009 року, що був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві (а.с. 4).

Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с. 9).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 3).

Позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач зазначає, що відповідач не постійно надає матеріальну допомогу на утримання доньки чим ухиляється від виконання своїх обов`язків в повному обсязі. Його допомога має нерегулярний періодичний характер, а її розмір не є достатнім.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача, аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 20 липня 2022 року.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з вимогами ст. 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За приписами ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до статті 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, звертаючи з даним позовом, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. При цьому позивачка вказувала, що відповідач поживає окремо від дитини, ухиляється від виконання свого обов`язку з утримання дитини, матеріально не допомагає, участі у її вихованні не приймає. Зазначала, що відповідач є працездатною особою, інших утриманців не має, його стан здоров`я дозволяє працювати.

Відповідач у свою чергу заперечував щодо даного позову, обґрунтовуючи недоведеністю факту ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини та, зокрема, недоведеністю позивачкою вчинення нею певних заходів для отримання від скаржника матеріальної допомоги (аліментів) на дитину, звернення позивачки до відповідача з питань надання такої допомоги, ухиляння чи невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, а також понесення чи потреби витрат на лікування, оздоровлення та розвиток здібностей дитини, щодо яких відповідач відмовляється брати участь.

Однак, апеляційний суд критично оцінює довід апелянта про обов`язок позивачки довести вжиття нею заходів для отримання від відповідача аліментів на дитину та, зокрема, факту відмови відповідача брати участь у понесенні витрат на утримання дитини, виходячи з наступного.

Право одного з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини гарантоване сімейним законодавством та не передбачає доказування вищевказаних апелянтом обставин.

Натомість на відповідача, у разі заперечення ним щодо розміру аліментів, покладається обов`язок, доказування обставин неможливості сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі.

Відповідач не надав до суду будь-яких доказів свого скрутного матеріального становища, відсутності доходів та неможливості сплачувати аліменти у розмірі, заявленому позивачем.

Виходячи з того, що матеріали справи не місять доказів того, що відповідач немає змоги надавати кошти на утримання дитини, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що відповідач має фінансову спроможність сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 20 липня 2022 року.

Щодо наданих відповідачем копій квитанцій, то на думку апеляційного суду вони жодним чином не підтверджують наявності між батьками домовленості про сплату аліментів на дитину, у якій визначено розмір та строки виплати, що б в свою чергу суперечило вирішенню такого питання в судовому порядку. Тому, відповідно, ураховуючи, що дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, остання не позбавлена права звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів з батька на утримання дитини.

Поряд з цим, апеляційний суд зауважує, що надані квитанції жодним чином не підтверджують виконання батьком свого обов`язку щодо утримання дитини належним чином та в повному обсязі, а отже, не підтверджують довід апелянта щодо відсутності предмету спору, оскільки стосуються періоду після звернення позивача до суду з позовом.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу апелянта, що надані ним квитанції, уразі їх належності, можуть бути пред`явлені виконавцеві під час виконання судового рішення для зарахування коштів у той чи інший період стягнення.

Визначаючи розмір стягуваних аліментів, районний суд врахував положення ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», якою установлено у 2022 році прожитковий мінімум в розрахунку на місяць дітям віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні, гарантований мінімальний розмір аліментів на одну дитину та передбачений законодавством обов`язок батьків утримувати дитину.

Також суд першої інстанції врахував, що відповідач є працездатною особою, до суду не надано доказів погіршення стану його здоров`я, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатної дружини чи батьків, які б перебували на його утриманні та мали б бути враховані при визначенні розміру стягуваних аліментів.

При цьому таке рішення не позбавляє відповідача заявляти позов про зменшення суми стягуваних аліментів або припинення їх стягнення у випадку зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я та в інших випадках, передбачених СК України.

У апеляційній скарзі апелянт заявляв клопотання про виклик та допит свідків задля підтвердження обставин, що характеризують відповідача з позитивного боку та підтверджують його добровільну участь в утриманні, матеріальному забезпеченні та вихованні дитини. Однак, у задоволенні вказаного клопотання Київським апеляційним судом ухвалою від 21 липня 2023 року було відмовлено, зважаючи на предмет спору та те, що обставини, які відповідач має на меті встановити за допомогою показів свідків не входять до предмета доказування у даній справі і не мають доказового значення для розгляду справи (ст.ст. 77,78 ЦПК України).

Довід апелянта про обов`язок суду першої інстанції зупинити провадження у справі апеляційний суд також відхиляє, виходячи з наступного.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

За приписами пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, станом на дату ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення суду (10 листопада 2022 року) у матеріалах справи містився лише витяг з наказу Командира військової частини НОМЕР_2 від 23 квітня 2022 року про те, що молодшого сержанта ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 10 квітня 2022 року №10-РС на посаду стрільця з відділення 3 взводу 2-ої стрілецької роти, вос - 100915А, шпк-солдат, який прибув із військової частини НОМЕР_4 м. Києва, з 23 квітня 2022 року зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення і він є таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с.26).

З указаного витягу не вбачається відомостей щодо перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або безпосередньо залучені до проведення антитерористичної операції.

Відтак, у суду першої інстанції були відсутні достатні підстави для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України.

Колегія суддів зауважує, що подання до заяви про перегляд заочного рішення суду нових доказів на обґрунтування підстав зупинення провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України не свідчить про необґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки такі докази до місцевого суду під час ухвалення судового рішення не подавались.

Окрім того, колегія суддів не вбачає підстав для зупинення провадження у справі і під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року.

Так, з довідки № 1654/1279 від 23 лютого 2023 року, виданої начальником штабу - першим заступником командира військової частини НОМЕР_2 , доданої відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення суду, вбачається, що молодший сержант ОСОБА_1 дійсно зарахований 23 квітня 2022 року до військової частини НОМЕР_2 та на теперішній час приймає безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації (а.с.52).

Водночас апеляційний суд бере до уваги, що приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України мають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи.

Натомість швидке та ефективне вирішення спору про стягнення аліментів на утримання дитини є гарантією захисту права дитини на гідне утримання і всебічний розвиток, а виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину передбачене законом та є формою участі батька або матері, що проживає окремо від дитини, в її утриманні з метою забезпечення дитині гармонійного розвитку. Стягнення аліментів на дитину не може вважатися порушенням права платника аліментів, оскільки є його обов`язком відповідно до вимог закону.

Апеляційний суд також ураховує, що відповідач повною мірою реалізував гарантовані йому цивільно-процесуальні права учасника справи щодо апеляційного оскарження судового рішення: ОСОБА_1 особисто направляв до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій виклав всі свої доводи щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваного судового рішення, заявляв у апеляційній скарзі клопотання, особисто направляв заяву про усунення недоліків апеляційної скарги тощо. Справа розглядається судом у порядку письмового провадження без виклику сторін, що не потребує безпосередньої участі відповідача у судовому засіданні.

Отже, ураховуючи все вищевикладене, апеляційний суд вважає, що незупинення провадження у справі за таких обставин жодним чином не обмежує процесуальних прав відповідача, який перебуває у складі Збройних Сил України й, окрім того, є гарантією захисту права дитини на гідне утримання і всебічний розвиток, забезпечені державою.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому апеляційним судом також відхиляються.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року - залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова