Справа № 463/6786/21 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/1031/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Фостяка Олега Ярославовича на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року в складі судді Нора Н.В. в справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про відшкодування збитків в порядку регресу,-

встановив:

У червні 2021 року позивач ФОП ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу.

Вимоги обґрунтовані тим, що між ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» та ОСОБА_4 укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 5-01 від 12.03.2018, автомобіля марки «Infiniti FX», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Внаслідок ДТП, яка мала місце 26.07.2018 о 19 год. 05 хв. по вул. Шота Руставелі, 11 у м. Львові з вини водія ОСОБА_1 , яка керувала на законних підставах транспортним засобом марки «Chevrolet», реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкоджено автомобіль марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_3 , належний ОСОБА_4 .

Постановою судді Личаківського районного суду м. Львова від 16 серпня 2018 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні ДТП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Згідно рахунку-фактури №001-47 від 01.08.2018, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Infiniti FX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 58700,00 грн. Виконуючи взяті зобов`язання по Договору добровільного страхування наземного транспорту №5-01 від 12.03.2018, на підставі страхового акту ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» виплатила на користь потерпілої особи та через автосервіс 58700,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням про виплату страхового відшкодування № 18621 від 20.08.2018.

Згідно із страховим актом № 07873-02 від 20.08.2018 сума страхового відшкодування в розмірі 31900,00 грн. перерахована на рахунок СТО, де проводився ремонт автомобіля марки «Infiniti FX», реєстраційний номер. НОМЕР_1 ПП ОСОБА_5 , та в розмірі 26800,00 грн. зарахована в рахунок страхового платежу за Договором № 5-01 від 12.03.2018.

Загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» склав 58700,00 грн.

Транспортний засіб відповідачки ОСОБА_1 був забезпечений Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/5673337 в ПрАТ «Страхова Компанія» «ПЗУ Україна».

ПрАТ «Страхова Компанія» «ПЗУ Україна» здійснило виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» згідно полісу №АМ/5673337 з урахуванням амортизаційного зносу в розмірі 23161,00 грн.

Враховуючи недостатність страхової виплати, для повного відшкодування завданої шкоди відповідач повинен сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою ПрАТ «Страхова Компанія» «ПЗУ Україна», що складає 35539,00 грн.

Таким чином, ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» отримало право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 35539,00 грн.

07.09.2020 між ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» та ФОП ОСОБА_2 укладено Договір №07/09/2020 про відступлення права вимоги від 07.09.2020, згідно якого останній отримав право вимоги на відшкодування у порядку регресу збитків, завданих ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» по договорам страхування, перелік яких наведений в Додатку №1 до Договору.

З метою досудового врегулювання спору, відповідачці 06.10.2020 скеровано вимогу про відшкодування збитків, однак на письмові звернення відповідачка не відреагувала.

Просив позов задоволити та стягнути судові витрати по справі.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 завдані збитки в порядку регресу в розмірі 35 539,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на відшкодування судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги в розмірі 11 863,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 908,00 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Фостяк О.Я., вважають рішення необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що оскаржуване рішення ґрунтується виключно на твердженнях, що містяться у позовній заяві.

При цьому, суд не взяв до уваги, що долучений до позовної заяви акт огляду колісного транспортного засобу від 27.07.2018 складений з порушенням вимог чинного законодавства, а тому не може вважатися належним доказом по справі, а висновки у такому не можуть братися до уваги.

Зокрема, акт підписаний лише страхувальником ОСОБА_4 , будь яка інформація у графі ким складений акт, відсутня.

Крім цього, такий акт суперечить переліку пошкоджень, які зазначені у довідці патрульної поліції № 868527 про ДТП від 06.08.2018, однак таке не було звято до уваги.

Покликаючись на Методику товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, зазначає, що оскільки необхідні для проведення дослідження документи, які об`єктивно могли б свідчити про характер та обсяги пошкоджень внаслідок ДТП, відсутні, технічний огляд КТЗ експертом із викликом заінтересованих осбі для його проведення є обов`язковим.

Зазначаючи про висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06.07.2018 у справі №924/675/17 звертає увагу, що судам необхідно з`ясовувати у такій категорії справ наявність фактичного здійснення ремонту автомобіля.

Як документальне підтвердження вартості проведеного ремонту автомобіля, до позовної заяви додано акт виконаних робіт № 001047 від 10.10.2018, відповідно до якого виконавцем робіт ПП ОСОБА_5 визначено вартість такого ремонту у сумі 58 700,00 грн., однак із врахуванням наданої виконавцем робіт 5 % знижки вартість таких становить 55 765,00 грн, тому саме така сума може розглядатися у контексті обов`язку відшкодувати шкоду за страховим випадком.

Також вважає, що акт виконаних робіт від 10.10.2018 № 001047 не може свідчити про фактичне проведення відновлювального ремонту автомобіля ПП ОСОБА_5 , оскільки підписаний ним одноосібно, тому не може слугувати підставою для стягнення вартсоті ремонту автомобіля в судовому порядку.

Крім цього, суд проігнорував те, що рахунок фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, а носить лише інформаційних характер.

Також звертає увагу, що сума заявленого відшкодування не перевищує встановлений полісом ліміт за шкоду майну, відтак обов`язок щодо проведення відповідних виплат покладається на ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», тому у випадку незгоди із страховою виплатою, необхідно звертатися до страхової компанії.

Покликається на судову практику.

Вважає, що судові витрати на правову допомогу, які стягнуті судом є неспівмірними із ціною позову, а надані послуги адвокатом є єдиною групою (видом) послуг.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про відшкодування шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з недостатності страхової виплати, тому для повного відшкодування завданої шкоди відповідачка повинна сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, проведеною страховиком ПрАТ «Страхова Компанія» «ПЗУ Україна», що складає 35539,00 грн.

Оскільки ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» отримало право регресної вимоги до відповідачки щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 35539,00 грн. а на підставі договору №07/09/2020 від 07.09.2020 відступило право вимоги ФОП ОСОБА_2 , суд прийшов висновку про підставність позовних вимог.

Крім цього, суд стягнув судові витрати за надання правової допомоги, понесення яких підтверджено долученими до справи Договором про надання правової допомоги №07 та актом приймання-передачі №2 віл 26.10.2020, а також судовий збір.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Судом встановлено, що 26.07.2018 о 19 год. 05 хв. на вул. Шота Руставелі, 11 у м. Львові мала місце ДТП, в результаті якої транспортний засіб марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким керувала ОСОБА_1 здійснив наїзд на припаркований автомобіль «Infiniti FX», реєстраційний номер НОМЕР_4 , належний ОСОБА_4 , врезультаті чого автомобілі отримали пошкодження, що підтверджується довідкою про ДТП № 868527 (а.с. 9).

Згідно із копією постанови Личаківського районного суд м. Львова від 16 серпня 2018 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Постанова не оскаржувалась та набрала законної сили (а.с. 11).

Відповідачка ОСОБА_1 здійснювала керування транспортним засобом на правовій підставі, як це вимагають ПДР (п.п. 2.1, 2.2).

Таким чином, обставини дорожньо-транспортних пригоди, яка мала місце 26.07.2018, а також вина у такій, визначені судовим рішення, яке набрало законної сили, відтак у силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у ході розгляду даної цивільної справи.

При цьому, з врахуванням зазначеного, ОСОБА_4 як потерпіла має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої пошкодженням майна.

Так, власник автомобіля «Infiniti FX», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_4 уклала договір добровільного страхування наземного транспорту № 5-01 від 12.03.2018 (а.с. 4-6, 16).

27.07.2018 ОСОБА_4 повідомила страховика ПрАТ СК «ВУСО» про настання події з наземним транспортним засобом (заяву на виплату страхового відшкодування) (а.с. 13-14).

Також у матеріалах справи наявний Акт огляду автомобіля від 27.07.2018, тобто такий був проведений страховою компанією на наступний день після ДТП та у такому зазначено найменування деталів та характер їх пошкодження (а.с. 15).

Доказів будь якого роду незгоди із встановленими пошкодженнями автомобіля «Infiniti FX», реєстраційний номер НОМЕР_1 із матеріалів справи не вбачається, а колегією суддів не встановлено.

Транспортний засіб відповідачки ОСОБА_1 був забезпечений Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/5673337 в ПрАТ «Страхова Компанія» «ПЗУ Україна».

Згідно рахунку-фактури №001-47 від 01.08.2018 складеного ПП ОСОБА_5 , вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Infiniti FX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 58700,00 грн. (а.с. 19).

При цьому, робота та запчастини із рахунку-фактури відповідають пошкодженням, які були зазначені в Акті огляду автомобіля.

ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту № 5-01 від 12.03.2018 та страхового акту виплатило на користь потерпілої особи, через автосервіс кошти у сумі 58700,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням про виплату страхового відшкодування №18621 від 20.08.2018.

Зокрема, згідно страхового акту № 07873-02 від 20.08.2018 сума страхового відшкодування в розмірі 31900,00 грн. перераховано на рахунок СТО, де проводився ремонт автомобіля марки «Infiniti FX», реєстраційний номер НОМЕР_1 ПП ОСОБА_5 , та в розмірі 26800,00 грн. зарахована в рахунок страхового платежу за Договором № 5-01 від 12.03.2018 (а.с. 26-27).

Враховуючи наведене, загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ «Страхова компанія «Вусо», пов`язаних із страховим відшкодуванням склав 58700,00 грн.

Страховик ПрАТ «Страхова Компанія» «ПЗУ Україна» здійснив виплату страхового відшкодування на рахунок ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» згідно полісу №АМ/5673337 з урахуванням амортизаційного зносу в розмірі 23161,00 грн. (а.с. 21-22).

Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» та страховою виплатою страховою ПрАТ «Страхова Компанія» «ПЗУ Україна» складає 35539,00 грн. (58700,00 - 23161,00).

Відтак, страховик ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» отримало право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 35539,00 грн.

В свою чергу, 07.09.2020 між ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» та ФОП ОСОБА_2 укладено Договір №07/09/2020 про відступлення права вимоги, згідно якого останній отримав право вимоги на відшкодування у порядку регресу збитків, завданих ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» за договорам страхування, перелік яких наведений в Додатку №1 до Договору (а.с. 31).

Звертаючись до суду позивач ФОП ОСОБА_2 свої доводи зводить до того, що набув прав вимоги щодо відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору за договорами страхування.

Колегія суддів виходить з того, що цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Таким чином, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За фактом завдання шкоди виникає деліктне зобов`язання, яке припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

В свою чергу, регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Колегія суддів виходить з того, що деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди, натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Якщо потерпілий одержав відшкодування від завдавача шкоди у розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

В свою чергу, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (п. 1.12 ст. 1 цього закону).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону).

Стаття 4 цього закону визначає суб`єктів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно із статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.

Відповідно до ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Таким чином, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IVпорядку.

Аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 23.09.2020, справа № 199/1100/19.

Стаття 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

Колегія суддів виходить з того, що дійсно протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (п. 34.2. ст. 34 закону).

Натомість, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

При цьому, згідно із п. 34.4. ст. 34 закону для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися експерти або юридичні особи, у штаті яких є експерти.

Водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Таким чином, колегія суддів враховує те, що законом не заборонено для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, зокрема, потерпілим залучати експертів або юридичних осіб, у штаті яких є експерти.

Враховуючи наведене, визначення суми коштів ПП ОСОБА_5 щодо робіт та пошкоджень автомобіля ОСОБА_4 , які відповідають переліку таким із Акту огляду, не суперечить наведеним вище вимогам закону.

Неспростовує у цьому контексті висновків суду і відсутність підпису ОСОБА_4 на Акті виконаних робіт № 001047 від 10.10.2018, оскільки будь-якої незгоди останньої із обставинами спірних правовідносин, а саме проведенням ремонтних робіт автомобіля чи їх вартістю, судом не встановлено.

Водночас, будучи належно повідомленим про спірну ДТП, відповідачка ОСОБА_1 , як винна особа, свого розрахунку не надала, протилежного суду не довела, незгоди із встановленими в автомобілі «Infiniti FX», реєстраційний номер НОМЕР_1 пошкодженнями, не висловлювала.

Згідно з п.п. «г» п. 38.1.1 ст. 38 ЗУ «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регрес ний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Таким чином, з врахуванням принципу диспозитивності, виключною правовою проблемою у даних правовідносинах є встановлення наявності чи відсутності підстав для покладення на відповідача, як винну особу обов`язку сплатити позивачу частину страхового відшкодування у порядку регресу, як особі, яка набула права вимоги.

Колегія суддів звертає увагу на те, що частинами першою, третьою статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Окремо колегія судді взвертає увагу на те, що у статті 517 Цивільного кодексу України не визначений виключний перелік документів, які засвідчують права, що передаються, тому залежно від особливостей конкретних правовідносин таким документом може бути і сам договір, який підтверджує факт виникнення та існування первісних зобов`язальних відносин.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Поряд з цим, судом не встановлено обставин, за яких правомірність правочину про відступлення права вимоги, на підставі якого відбувся перехід права вимоги від ПрАТ «Страхова компанія «Вусо» до ФОП ОСОБА_2 , у передбаченому законом порядку спростована на підставі судового рішення.

Більше того, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що ФОП ОСОБА_2 набув права вимоги первісного кредитора по відношенню до ОСОБА_1 , як винної особи у ДТП, що є підставою страхової виплати, є обґрунтованим.

Також колегія суддів погоджується із розміром такої вимоги, що становить різницю між фактичним розміром шкоди та проведеною страховою виплатою страховиком ПрАТ «Страхова Компанія» «ПЗУ Україна».

Не спростовує відповідних висновків і покликання в апеляційній скарзі на 5 % знижку, яка зроблена ФОП ОСОБА_2 для потерпілої ОСОБА_4 , у контексті зменшення суми стягнення, оскільки таке зменшення ціни послуги (товару), що реалізується платнику (покупцю) є разовим та не свідчить про фактичне зменшення шкоди, а є разовою стратегією з метою залучення споживачів у комерції.

Інші доводи апеляційної скарги у контексті суті спірних правовідносин на висновки суду не впливають.

Оцінюючи аргументи апеляційної скраги щодо судових витрат, а саме стягнення таких на правову допомогу, судова колегія враховує таке.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Види судових витрат визначені ст. 133 ЦПК України.

До таких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, колегія суддів враховує те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача ФОП ОСОБА_2 у даній справі представляв адвокат Трикоз Д.Є. на підставі ордеру на представництво серія КС № 599948 (а.с. 44).

Також, стороною позивача додано до матеріалів справи Договорір про надання правової допомоги № 07 та акт приймання-передачі №2 віл 26.10.2020, а також копію квитанції про сплату 11863,81 грн. (а.с. 39-42).

Зокрема, сторони договору домовилися про граничний розмір правової допомоги.

При цьому, заперечуючи позовні вимоги сторона відповідача підставно заперечує розмір судових витрат на правову допомогу, зокрема звертає увагу на неспівмірність розміру таких із спірними правовідносинами, а саме ціною позову.

Крім цього, незрозумілим є розрахунок вартості послуг, які в одному випадку при затраті 2 годин для підготовки позовної заяви про відшкодування шкоди для подачі позову вартують 1757,60 грн, а у іншому при затраті такого ж часу 4394,00 грн (представництво інтересів у суді).

Іншими словами, колегія суддів приходить переконання про те, що розмір судових витрат на правову допомогу необхідно зменшити з 11863,80 грн. до 6000 грн., що відповідатиме критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до п. 4. ч. 1, п. 2. ч. 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, змінивши оскаржуване рішення у частині стягнення витрат на правову допомогу.

Враховуючи зазначені обставини та висновки, підстави для перерозподілу судових витрат за наслідками апеляційного розгляду, відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 4 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фостяка Олега Ярославовича задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на відшкодування судових витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги в розмірі 11 863,80 грн. змінити, зменшивши розмір таких витрат до 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 вересня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк