Єдиний унікальний номер: 448/1086/22
Провадження № 2/448/46/23
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повне)

19.09.2023 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Юрія БІЛОУСА,

за участю секретаря судового засідання Оксани ТХІР,

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачі Акціонерне товариство «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», Мостиська міська рада Львівської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», Мостиської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

про: визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

її представник - адвокат Ліля ГОЛУБІНКА (ордер серії ВС №1166299) - не з`явилася,

представник відповідача-1 Олена ПОДОЛЯК (довіреність від 29.11.2022 року),

представник відповідача-2 Сергій ДЖАЛА (довіреність від 19.04.2021 року),

третя особа - ОСОБА_3 не з`явився,

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

в с т а н о в и в:

Описова частина

І. Стислий виклад обставин справи:

Громадянка ОСОБА_1 , (надалі Позивачка) звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно державного акту на право власності серії ЛВ 623 від 17.05.1995р. вона є власником земельної ділянки, кадастровий номер: 410100:07:004:0547 площею 0,0858га, що за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований її (Позивачки) житловий будинок в якому проживає разом зі своєю сім`єю.

Стверджує, що по сусідству за адресою: АДРЕСА_2 розташована суміжна земельна ділянка кадастровий номер: 0:07:004:0500 площею 0,1890га, яка згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №176823 від 05.04.2007р належить ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України», правонаступником якого є АТ «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» (надалі Відповідач - 1). Цільове призначення земельної ділянки площею 0,1890га: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води) (код класифікації 11.04.).

Зазначає, що на вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок (будинок оператора), в якому разом із своєю сім`єю проживає ОСОБА_3 (надалі - Третя особа у справі).

Вказує, що 13.08.2003 року Протоколом №1 про встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування НАК «Нафтогаз України» ДК «Укргазвидобування» ГПУ «Львівгазвидобування» на території Мостиської міської ради проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки будинку оператора. Межі в натурі проходять: від А до Б - по металічній огорожі (сітці) між кутами повороту №1,2,3 (землі гр. ОСОБА_5 ), від Б до В - по кам`яному паркану між кутами повороту №3,4,5 (землі гр. ОСОБА_6 ), від В до Г - по кам`яному паркану між кутами повороту №5,6,7,8,9,10,11,12 (землі загального користування (дорога), від Г до А - по металічній огорожі (сітці) між кутами повороту №12,1 (землі гр. ОСОБА_7 ). Також, у протоколі зазначено, що суміжними землекористувачами ніяких претензій при встановленні меж землекористувачами не заявлено.

Наголошує, що вищевказане не відповідає дійсності, оскільки з ОСОБА_6 , не узгоджувались межі земельної ділянки, а також йому не було надано для ознайомлення плану встановлених меж. Також, із нею, позивачкою ОСОБА_1 , не узгоджувались та не надавалися для ознайомлення межі земельної ділянки Відповідача-1, будь яких підписів на підтвердження її погодження меж земельної ділянки вона не ставила.

Звертає увагу суду, що в Протоколі №1 встановлення та узгодження меж земель користування від 13.08.2003 року в графі «Погоджено» Головний архітектор району Е.Шот наявний підроблений підпис, оскільки це не є підписом ОСОБА_8 , так як справжній підпис міститься на картографічній експлікації.

Вважає, що неузгодження у встановленому порядку зі нею меж, як з власником та користувачем сусідньої земельної ділянки, призвело до порушення її законних прав та інтересів, а саме 09.10.2019 року адміністрацією та профспілковим комітетом Хідновицької ЦВНГК надано дозвіл гр. ОСОБА_3 , на зведення тимчасової споруди (навісу біля будинку оператора ГРС-Мостиська №6/1 для господарських цілей) на земельній ділянці кадастровий номер №:08:005:0154, що належить відповідачу AT «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України». Однак, ОСОБА_3 , в порушення цільового призначення земельної ділянки, а також будівельних, санітарних і протипожежних правил, побудував господарську споруду (курник) та навіс для птиці, внаслідок чого позивачка не може нормально користуватися своєю земельною ділянкою, оскільки на її подвір`ї від курника, де ОСОБА_3 утримує свійські тварини постійно чути неприємний запах (сморід), а ливневі води з даху курника потрапляють на її огорожу та проникають у підвальне приміщення будинку, а також в колодязь. Поскладані дрова під навісом ОСОБА_3 впритул до земельної ділянки позивачки спричиняють ухил огорожі. Окрім того коріння дерев, які на близькій відстані до огорожі за декілька років перед цим висадив ОСОБА_3 , руйнують фундамент огорожі, гілки цих дерев зачіпляють за лінію електропередачі, поверх огорожі проникають на земельну ділянку позивачки, що також перешкоджає їй використовувати її за цільовим призначенням та несе в собі потенційну загрозу її життю, здоров`ю та майну.

Покликається на то, що відповідно до акту від 08 лютого 2020 року, складеного постійною депутатською комісією Мостиської міської ради з питань архітектури та містобудування, земельних питань та спорів встановлено: ОСОБА_3 використовує земельну ділянку площею 0,189га, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води) в АДРЕСА_1 , яка перебуває у постійному користуванні ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз Україна» на підставі державного акту на право постійного користування ЯЯ 176823 від 05.04.2007р.; ОСОБА_9 на земельній ділянці для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води) в АДРЕСА_1 самовільно збудовані господарські споруди з порушенням будівельних та санітарних норм, а саме; порушено відстань господарської споруди (курник) до межі земельної ділянки гр. ОСОБА_1 ; навіс для птиці розташований впритул до огорожі, відповідно ливневі води з даху потрапляють на огорожу та проникають у підвальне приміщення гр. ОСОБА_1 ; відстань встановленого навісу для птиці до питного колодязя вищевказаного суміжника становить 12м, що є порушенням санітарних норм; гілки дерев проникають на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 , відповідно перешкоджають використовувати її за цільовим призначенням.

Окрім цього вказує, що згідно листа-відповіді Держпродспоживслужби від 18.02.2020р., зазначено що спеціалістами Мостиського районного управління Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області розглянуто її, позивачки, звернення від 31.01.2020р. - щодо порушення будівельних, пожежно-санітарних норм при будівництві споруд господарського використання сусідом, по викладених питань та повідомляємо наступне: 10 лютого 2020р. робочою групою Мостиської міської ради було проведено комісійне обстеження забудови садибних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . При огляді територій житлової забудови було встановлено, що факти викладені у звернені знайшли своє підтвердження. Відповідно до п.3.32 ДСанПіН 2.2.4-171-10 від 12.05.2010р. «Гігієнічні вимоги до води питної, призначеної для споживання людиною», п.7.10 ДСП від 19.06.96р. №173 «Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів» - колодязі, свердловини в індивідуальних садибах повинні бути віддалені від джерел забруднення на відстань не менше 20 метрів. З метою попередження забруднення ґрунту та води шахтного колодязя, під час розгляду звернення, були надані рекомендації гр. ОСОБА_3 щодо перенесення місць утримання кролів, птахів на відстань не менше 20м від шахтного колодязя позивачки та впорядкувати ділянку вольєру твердим покриттям.

Оскільки вказані обставини створюють суттєві труднощі у використанні земельної ділянки за призначенням, просила суд визнати незаконним та скасувати Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №176823, виданий Мостиською міською Радою Львівської області від 05.04.2007 року на підставі рішення 16 сесії 4 скликання Мостиської міської ради №73 від 27.05.2004 року на ім`я дочірня компанія «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»; скасувати запис про Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №176823 в книзі записів Державних актів на право власності на землю та скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі України земельної ділянки площею 0,1890 га, цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води), кадастровий номер :07:004:0500.

09.09.2022 року від сторони Відповідача 2 - Мостиської міської ради Львівської області на адресу суду надійшов відзив на вищевказаний позов. У даному відзиві сторона Відповідача 2 повністю заперечує щодо позовних вимог Позивачки. Стверджують, що ОСОБА_6 (як представник сім`ї ОСОБА_1) погодив встановлення та узгодження меж землекористування АТ «Укргазвидобування», про що свідчить його підпис у відповідному протоколі №1 від 13.08.2003 року, що міститься в матеріалах справи, тому доводи позивачки про те, що межі земельної ділянки не узгоджувалися з ОСОБА_6 та з позивачкою зокрема, є безпідставними. Також, позивачка не навела жодних доказів (висновку почеркознавчої експертизи, письмових пояснень підписанта) на підтвердження того, що у вказаному протоколі наявний підроблений підпис «головного архітектора району Е.Шот», тому такі доводи є лише припущенням і не можуть братися до уваги. Що стосується доводів позивачки про порушення ОСОБА_3 будівельних та санітарних норм, то такі не можуть слугувати підставою для визнання незаконним та скасування державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, оскільки вказані обставини були предметом розгляду іншої справи №448/1529/21, яка розглядалася Мостиським районним судом Львівської області. Зазначають, що спірний державний акт видано не ОСОБА_3 , а іншій особі - АТ «Укргазвидобування», яке не чинить перешкод позивачці у користуванні земельною ділянкою. Більше того, в матеріалах справи міститься лист АТ «Укргазвидобування» Вих.№36/17 від 01.04.2022 року «Щодо розгляду заяви», адресований позиваці, з якого вбачається, що АТ «Укргазвидобування» вжило заходів щодо врегулювання конфлікту між ОСОБА_3 та позивачкою, на користь останньої. Крім того, такі заходи з боку АТ «Укргазвидобування» щодо ОСОБА_3 , були дієвими, оскільки останнім усунуто порушення землекористування. Так, позивачкою додано до матеріалів лише старі акти огляду за 2020 рік, які вигідні для неї. Однак, позивачкою не додано акту огляду від 01.07.2022 року, з якого вбачається, що «скаржницею не доведено фактів щодо суттєвих перешкод у користуванні її земельною ділянкою у зв`язку з відсутністю ринв, водостоків, оскільки такі встановлені ОСОБА_3 ». З огляду на наведене, позивачкою не наведено законних та обґрунтованих підстав для визнання незаконним та скасування спірного акту, а тому позовні вимоги є безпідставними.

30.09.2022 року від сторони Відповідача 1 - Акціонерного товариства «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на адресу суду надійшов відзив на вищевказаний позов. У даному відзиві сторона Відповідача 1 повністю заперечує щодо позовних вимог Позивачки.Стверджує, що на виконання Указу Президента України від 25.02.1998 р. №151 «Про реформування нафтогазового комплексу України», Кабінетом міністрів України згідно постанови №747 від 25.05.1998 р. утворена Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України». На виконання Указу Президента України від 25 лютого 1998 р. N 151, постанови КМ України №1173 від 24.07.1998 р. «Про розмежування функцій з видобування, транспортування, зберігання і реалізації природного газу» утворена Дочірня компанія «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». Згідно наказу №68/234 від 06.11.1998 р. НАК «Нафтогаз України» та Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України діяльність АТ «Укргазпром» припинена у зв`язку із його реорганізацією шляхом поділу та приєднання до дочірніх компаній національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з 01.01.1999 р., в т. ч. і до Дочірньої компанії «Укргазвидобування». В результаті реорганізації підприємств АТ «Газпром», Будинок оператора в м. Мостиська, по вул. Менцинського М., 6 - попередня назва вулиці Леніна бічна, який належав ВО «Львівтрансгаз» АТ «Укргазпром», в 1999 році в складі Хідновицького газопромислу, був переданий на баланс ГПУ «Львівгазвидобування» ДК «Укргазвидобування» (реорганізовано в АТ «Укргазвидобування»). Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 13.06.2012 р. №360-р, наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України «Про реорганізацію Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 18.07.2012 р. №529, Дочірню компанію «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» з 27.12.2012 р. реорганізовано шляхом перетворення в Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування». Згідно рішення акціонера №237 Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» від 21.05.2018 р. змінено тип та назву Товариства з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство, нове найменування - Акціонерне товариство «Укргазвидобування».Будинок належить на праві приватної власності ПАТ «Укргазвидобування» (свідоцтво НОМЕР_1 від 12.06.2013 р.). Даний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1890 га державний акт №176823 від 05.04.2007 р., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та перебуває в постійному користуванні Товариства.

Стверджує, що для спорудження даного будинку виконавчий комітет Мостиської міської ради народних депутатів Мостиського району Львівської області рішенням №23 від 24.01.1986 р. виділив ВО «Львівтрансгаз» земельну ділянку з земель міського фонду в розмірі 0,25 га по вулиці Леніна бічна під будівництво двоквартирного житлового будинку операторів по обслуговуванню газорозподільної станції. Цим же рішенням зобов`язано ВО «Львівтрансгаз» проводити будівництво будинку згідно типового проекту.В даному будинку разом зі своєю сім`єю проживає оператор газорозподільної станції 5 розряду ГРС-МостиськаХідновицького цеху з видобутку нафти, газу і конденсату (нафтогазопромислу) ПЗУ «Львівгазвидобування» AT «Укргазвидобування» ОСОБА_3 , який 18.05.1988 р. був прийнятий на роботу оператором ГРС по четвертому розряду в ХідновицькийучастокКомарнівського ЛПУ МГ. Згідно даних будинкової книги місце проживання ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_12 по АДРЕСА_2 зареєстровано 08 вересня 1988 р. Підставою для вселення ОСОБА_3 з сім`єю в цей будинок в кв. №1 було рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради народних депутатів Львівської області від 19.08.1988 року №195. Даний будинок використовується як службове житло з 1988 року.

Наголошує, що з даної інформації та доказів вбачається те, що будинок оператора по АДРЕСА_2 , був збудований задовго до спорудження житлового будинку Позивачкою і відповідно користування земельною ділянкою для будівництва та обслуговування цього будинку виникло раніше, ніж право власності на землю у Позивачки.

Зазначає, що визнання незаконним та скасування судом оспорюваного Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, як обраний Позивачкою спосіб захисту не забезпечить ефективного захисту її прав і не призведе до поновлення порушених законних прав та інтересів (норм добросусідства), про які зазначає Позивачка. Виходячи з обставин цієї справи належним способом захисту може бути звернення до суду з вимогами про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, запобігання вчиненню дій, що порушують права або законні інтереси, а не скасування державного акту. Що власне і було зроблено Позивачкою, яка звернулась з відповідним позовом до AT «Укргазвидобування» та ОСОБА_3 , яке було предметом розгляду в справі №448/1529/21.Також, необхідно зазначити про те, що Позивачка в позовній заяві взагалі не стверджує, які саме її законні інтереси порушені оспорюваним державним актом, не обґрунтовує таких порушень з посиланням на відповідні докази та обставини.

Оскільки Позивачкою в позовній заяві не зазначено, які саме реальні, індивідуальні права або інтереси порушено, не обґрунтовано, яким чином відсутність її підпису впливає на виникнення у Відповідача-1 права користування земельною ділянкою або яким чином не погодження меж унеможливлює користування належною їй земельною ділянкою в межах встановлених правовстановлюючими документами, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

23.09.2022 року від третьої особи по справі - ОСОБА_3 на адресу суду надійшли письмові пояснення на вищевказаний позов. У даних поясненнях ОСОБА_3 повністю заперечує проти задоволення позовних вимог позивачки ОСОБА_1 . Стверджує, що Позивачка в позовній заяві посилається на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.03.2018 р. у справі №681/1039/15-ц якою спростовується обов`язкове погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами): «Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастровій зйомок є "погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами", Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - слід вважати, що погодження меж не відбулося. Видається, що погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним». Наголошує, що зі змісту позовної заяви не вбачається будь яке порушення індивідуальних прав та інтересів позивачки, у зв`язку із непогодженням нею меж земельної ділянки, а також не зазначається які саме її законні інтереси порушені оспорюваним державним актом, не обгрунтовуються такі порушення з посиланням на відповідні докази та обставини. Вважає, що аргументи Позивачки не можуть бути абстрактними, а повинні містити обґрунтування негативного впливу оскаржуваного акту на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси Позивачки. Саме така позиція викладена в і постанові Верховного Суду від 21.06.2021 року в справі №159/5837/19. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 , на його переконання, задоволенню не підлягають.

24.11.2022 року від представника Позивачки - адвоката Голубінки Л.В. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій сторона позивача просить суд доводи Відповідача-1, викладені у відзиві на позов відхилити, оскільки такий базується лише на формальних, абстрактних та заплутаних міркуваннях, не підтверджених ані доказами, ані законодавством України, а також намаганням заплутати суд за допомогою підміни понять та тлумачення законодавства та судової практики на власний розсуд. Наголошує, що ні з позивачкою ОСОБА_1 , ні з її чоловіком - ОСОБА_6 , межі земельної ділянки Відповідача-1 не погоджувалися та не надавався для ознайомлення план встановлених меж, будь-яких підписів на підтвердження такого погодження позивачка не ставила. Вищевказане призвело до порушення ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» (правонаступником якого є АТ «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України») земельного законодавства та прав ОСОБА_1 , як сусіднього землекористувача. Також третьою особою у справі - ОСОБА_3 , якому 09.10.2019 року адміністрацією та профспілковим комітетом Хідновицької ЦВНГК надано дозвіл на зведення тимчасової споруди (навісу біля будинку оператора ГРС-Мостиська №6/1 для господарських цілей) на земельній ділянці (кадастровий номер :08:005:0154), що належить Відповідачу-1, АТ «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» регулярно чиняться позивачці перешкоди у належному користуванні її земельною ділянкою, про що свідчить факт звернення позивачки до суду з відповідним позовом до АТ «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» та ОСОБА_3 (справа №448/1529/21).

ІІ. Пояснення учасників справи:

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просила суд її позов задоволити.

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Голубінка Л.В. (ордер серії ВС №1166299) в судове засідання, призначене на 19.09.2023 року не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином. На попередніх судових засіданнях підтримала вимоги своєї довірительки ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на обставини, що зазначені в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача АТ «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» - адвокат Подоляк О.Р. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні. При цьому посилалася на відзив, котрий находиться у матеріалах даної цивільної справи.

Представник відповідача Мостиської міської ради Львівської області - Джала С.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні. При цьому посилався на відзив, котрий находиться у матеріалах даної цивільної справи.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання, призначене на 19.09.2023 року, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. На попередніх судових засіданнях заперечив в задоволенні позовних вимог Позивачки з мотивів, викладених у письмових поясненнях на позовну заяву.

Відповідно до статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відтак, суд дійшов висновку, що неявка в судове засідання належним чином повідомленого представника Позивачки - адвоката Голубінки Л.В., та третьої особи - ОСОБА_3 , не є перешкодою у розгляді справи.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

29.08.2022 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано для розгляду судді Білоусу Ю.Б.

01.09.2022 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

09.01.2023 року закінчено підготовче провадження по даній справі та призначено таку до судового розгляду.

Мотивувальна частина

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само і оцінка аргументів сторін:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

У відповідності з пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 69)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

На виконання Указу Президента України від 25.02.1998 р. №151 «Про реформування нафтогазового комплексу України», Кабінетом міністрів України згідно постанови №747 від 25.05.1998 р. утворена Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

На виконання Указу Президента України від 25 лютого 1998 р. №151, постанови КМ України №1173 від 24.07.1998 р. «Про розмежування функцій з видобування, транспортування, зберігання і реалізації природного газу» утворена Дочірня компанія «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Згідно наказу №68/234 від 06.11.1998 р. НАК «Нафтогаз України» та Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України діяльність АТ «Укргазпром» припинена у зв`язку із його реорганізацією шляхом поділу та приєднання до дочірніх компаній національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з 01.01.1999 р., в т.ч. і до Дочірньої компанії «Укргазвидобування».

В результаті реорганізації підприємств АТ «Газпром», Будинок оператора в м. Мостиська, по вул. Менцинського, 6 (попередня назва вулиці Леніна бічна), який належав ВО «Львівтрансгаз» АТ «Укргазпром», в 1999 році в складі Хідновицького газопромислу, був переданий на баланс ГПУ «Львівгазвидобування» ДК «Укргазвидобування» (реорганізовано в АТ «Укргазвидобування»).

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 13.06.2012 р. №360-р, наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України «Про реорганізацію Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 18.07.2012 р. №529, Дочірню компанію «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» з 27.12.2012 р. реорганізовано шляхом перетворення в Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування». Згідно рішення акціонера №237 Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» від 21.05.2018 р. змінено тип та назву Товариства з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство, нове найменування - Акціонерне товариство «Укргазвидобування».

Таким чином, відповідно до частини 2 статті 108 Цивільного кодексу України Акціонерне товариство «Укргазвидобування», є правонаступником всіх прав та обов`язків Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Згідно державного акту на право власності серії ЛВ 623 від 17.05.1995р. Позивачка ОСОБА_1 , є власником земельної ділянки, кадастровий номер: 410100:07:004:0547, площею 0,0858га, що за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок, в якому така проживає разом своєю сім`єю.

По сусідству за адресою: АДРЕСА_2 розташована суміжна земельна ділянка кадастровий номер: 0:07:004:0500 площею 0,1890га, яка згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №176823 від 05.04.2007р., належить ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України», правонаступником якого є АТ «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» (відповідач-1 у справі) на підставі рішення 16 сесії 4 скликання Мостиської міської ради Львівської області (відповідача-2) №73 від 27.05.2004 року. Цільове призначення земельної ділянки площею 0,1890га: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води) (код класифікації 11.04.).

На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок (будинок оператора), що перебуває на балансі ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України».Для спорудження даного будинку виконавчий комітет Мостиської міської ради народних депутатів Мостиського району Львівської області рішенням №23 від 24.01.1986 р. виділив ВО «Львівтрансгаз» земельну ділянку з земель міського фонду в розмірі 0,25 га по вулиці Леніна бічна під будівництво двоквартирного житлового будинку операторів по обслуговуванню газорозподільної станції. Цим же рішенням зобов`язано ВО «Львівтрансгаз» проводити будівництво будинку згідно типового проекту.

Відповідно до статті 16 Земельного кодексу Української PCP (чинного на момент надання земельної ділянки), відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу PCP і Української PCP.

В даному будинку разом зі своєю сім`єю проживає оператор газорозподільної станції 5 розряду ГРС-МостиськаХідновицького цеху з видобутку нафти, газу і конденсату (нафтогазопромислу) ГПУ «Львівгазвидобування» AT «Укргазвидобування» ОСОБА_3 , який 18.05.1988 р. був прийнятий на роботу оператором ГРС по четвертому розряду в ХідновицькийучастокКомарнівського ЛПУ МГ. Згідно даних будинкової книги місце проживання ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_12 по АДРЕСА_2 зареєстровано 08 вересня 1988 р. Підставою для вселення ОСОБА_3 з сім`єю було рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради народних депутатів Львівської області від 19.08.1988 року №195. Даний будинок використовується ОСОБА_3 як службове житло з 1988 року.

В обґрунтування своїх вимог Позивачка зазначає неприязні стосунки з ОСОБА_3 , а також те, що непогодження у встановленому законом порядку з нею, як сусіднім власником земельної ділянки, меж земельної ділянки відповідача-1 призвело до порушення законних прав та інтересів позивачки, адже на переконання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 систематично по даний час порушує норми добросусідства, через що вона разом з сім`єю не може нормально користуватися своєю земельною ділянкою, оскільки на її подвір`ї через зведення третьою особою у справі господарської споруди - курника, де він утримує свійські тварини постійно чути неприємний запах (сморід), ливневі води з даху курника потрапляють на огорожу позивачки та проникають у підвальне приміщення та в колодязь. Поскладені дрова під навісом ОСОБА_3 , в притул до земельної ділянки позивачки спричиняють ухил огорожі, коріння дерев руйнують фундамент огорожі, гілки дерев зачіпають лінію електропередачі та поверх огорожі проникають на її земельну ділянку, що відповідно перешкоджає використовувати таку за цільовим призначенням, у зв`язку з чим змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Про допустимість доказів зазначено у статті 78 ЦПК України, згідно вимог якої, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Своїми процесуальними правами сторони та їх представники під час розгляду вищевказаної цивільної справи розпорядились на власний розсуд.

Щодо позовних вимог сторони Позивача про визнання незаконним та скасування Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №176823 у зв`язку з порушенням ОСОБА_3 цільового призначення земельної ділянки, а також будівельних, санітарних і протипожежних правил, то з даного приводу суд зазначає наступне.

Мостиським районним судом Львівської області розглядався по суті спір за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Акціонерного товариства «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Мостиська міська рада Львівської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди.

Рішенням суду від 26.09.2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22.06.2023 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Акціонерного товариства «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Мостиська міська рада Львівської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди, задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 та Акціонерне товариство «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз» усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою, шляхом зрізання дерев та кущів, які висаджені на земельній ділянці зі сторони ОСОБА_3 по фактичній межі між будинковолодіннямиОСОБА_1 і ОСОБА_3 , а саме: дерев та кущі, осі та гілки яких проникають на територію земельної ділянки ОСОБА_1 , а також перенести тимчасову будівлю (навіс) на відстань, яка має бути не менше 1 (одного) метра до межі земельної ділянки ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_3 та Акціонерного товариства «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз», солідарно, на користь ОСОБА_1 3 000 гривень моральної шкоди; у задоволенні решти заявлених позовних вимог сторони позивача відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2023 року, у відкритті касаційного провадження у вказаній справі на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 26 вересня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 22 червня 2023 року відмовлено.

Суд не приймає до уваги твердження позивачки ОСОБА_1 , на які вона посилається як на підставу для визнання незаконним та скасування Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №176823 від 05.04.2007 року, про порушення ОСОБА_3 цільового призначення земельної ділянки кадастровий номер 0:07:004:0500, а також будівельних, санітарних і протипожежних правил, оскільки такі вимоги вже розглядалися судами різних інстанцій в рамках цивільної справи №448/1529/21 та прийнято остаточне рішення по суті спору.

Також, як на підставу для задоволення позовних вимог, позивачка ОСОБА_1 посилається на позицію Верховного Суду, яка викладена у Постанові від 28.03.2018 року у справі №681/1039/15-ц, та обов`язкове погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) при виділенні земельної ділянки у власність.

З вказаним твердженням позивачки суд погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно приписів статті 123 Земельного кодексу України (редакції чинній на момент отримання Відповідачем-1 Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою) надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної або комунальної власності, звертається з відповідним клопотанням до районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської, селищної, міської ради.

Відповідна районна державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також затвердженої містобудівної документації та документації із землеустрою.

Проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об`єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.

Згідно із статтею 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до частин 1, 3, 7 статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року N 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №391/17686 (далі - Інструкція №376).

Згідно з п. 1.3 Інструкції №376 межа земельної ділянки - сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки; виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); межовий знак - спеціальний знак встановленого зразка, яким закріплюється місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а знищення межових знаків - дії громадян, які призвели до втрати в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, внаслідок чого виникає потреба у проведенні додаткових геодезичних робіт з їх відновлення.

Відповідно до статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи у користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Суд констатує, що позивачкою не оспорюється порушення меж належної їй земельної ділянки, що власне і підтверджує відсутність будь якого накладення меж земельної ділянки наданої в постійне користування АТ «Укргазвидобування» на суміжні земельні ділянки.

Також, згідно із п. 2.1 Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до п. 2.3 вищезгаданої Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Відповідно до статті 55 ЗУ «Про землеустрій» межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Відтак, в процесі формування технічної документації було визначено межі відповідної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , винесено їх в натурі на місцевості, що підтверджується відповідним протоколом встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування, а також планом меж земельної ділянки Державного акту на право власності на землю виданого ОСОБА_1 .. Таким чином, межа земельної ділянки АТ «Укргазвидобування», проходить відповідно до акта розмежування земельної ділянки згідно Державного акту на право власності на землю, виданого ОСОБА_1 , на цій межі встановлено паркан, який розділяє суміжні земельні ділянки.

Необхідно зазначити, що даний протокол №12 від 13.08.2003 р. містить підпис ОСОБА_6 , який являється чоловіком Позивачки і відповідно як співвласник мав право на таке погодження меж земельних ділянок, що спростовує твердження сторони позивачки про те, що останнім не узгоджувались межі відповідної земельної ділянки.

Більше того, суд звертає увагу сторони позивачки, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.03.2018 року у справі №681/1039/15-ц, на яку посилається ОСОБА_1 у змісті позовної заяви, спростовується обов`язкове погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами): «Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастровій зйомок є "погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами". Із цього зовсім не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Видається, що погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, які будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Не надання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації».

Аналогічна правова позиція відображена також в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 р. у справі № 366/811/2017-ц: «У той же час непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність. Визнавши за позивачем право на приватизацію земельної ділянки без підпису суміжного землекористувача, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не врахував, що вирішення питань, пов`язаних із передачею земельної ділянки у власність, належить до повноважень органу місцевого самоврядування, а чинне земельне законодавство не обмежує права на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянок. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку».

Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц, провадження № 61-19526сво18, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 350/67/15-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 455/856/18-а, від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 та постановах Верховного Суду від 5 травня 2020 року у справі № 404/3048/18, від 22 жовтня 2020 року у справі № 454/805/13-а.

Суд зазначає, що статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 2 ст. 16 ЦПК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванням завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється таким шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені Відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у справі №580/168/16-ц від 23.01.2019).

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 в справі №912/1856/16, від 14.05.2019 в справі № 910/11511/18.

Відповідно до частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина 1 статті 21 ЦК України).

Аналогічні норми права закріплені і в ЗК України. Так, згідно з пунктом «г» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Окрім цього, за приписами частини другої статті 152 ЗК України лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до вимог статті 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

За приписами процесуального законодавства та наведених вище норм Конституції, Цивільного кодексу України, захисту в суді підлягає лише порушене суб`єктивне право та/або охоронюваний законом інтерес.

Верховний Суд України у Постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6- 84цс14 висловив Правову позицію, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аргументи позивача не можуть бути абстрактними, повинні містити обґрунтування негативного впливу оскаржуваного акту на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 21.06.2021 року в справі № 159/5837/19.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав та законних інтересів має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про обґрунтованість доводів сторони Відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , адже Позивачкою в позовній заяві не зазначено, а матеріалами справи не підтверджено, які саме реальні, індивідуальні права або інтереси порушено, не обґрунтовано, яким чином відсутність її підпису впливає на виникнення у Відповідача-1 права користування земельною ділянкою або яким чином не погодження меж унеможливлює користування належною їй земельною ділянкою в межах встановлених правовстановлюючими документами.

Позивачка не надала суду документів на підтвердження того, що оспорюваним державним актом порушені її законні інтереси, не обґрунтовує таких порушень із посиланням на відповідні докази та обставини.

Необхідно наголосити, що судовому захисту підлягають лише порушені права, а Позивачкою ОСОБА_1 , не доведено порушення відповідачем її прав унаслідок порушення норм земельного чи цивільного законодавства.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 в справі №925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Щодо тверджень позивачки ОСОБА_1 про те, що в протоколі №1 встановлення та узгодження меж земель користування від 13.08.2003 року в графі «погоджено» Головний архітектор району Е.Шот наявний підроблений підпис, то на переконання суду стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів в розумінні статтей 76,77 ЦПК України (висновку почеркознавчої експертизи, письмових пояснень підписанта, тощо) на підтвердження вказаних обставин. Також, з аналізу доданого Позивачкою документа «Кадастровий план», ОСОБА_8 є начальником Мостиського РВЗР, а не головним архітектором, як зазначає ОСОБА_1 . Крім цього, в протоколі №12 від 13.08.2003 року відсутній підпис ОСОБА_8 , оскільки останній міститься на незалежному документі «Кадастровий план». Виснуючи, суд вважає такі твердження ОСОБА_1 голослівними та безпідставними.

Інші доводи позивачки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а отже не можуть братися судом до уваги при вирішенні даної справи по суті.

Отже, суд вважає, що відповідач-1 у встановленому законодавством порядку отримав Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №176823, виданий Мостиською міською Радою Львівської області від 05.04.2007 року на підставі рішення 16 сесії 4 скликання Мостиської міської ради №73 від 27.05.2004 року, на підставі якого є власником земельної ділянки кадастровий номер 0:07:004:0500 площею 0,1890га, цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води), яка надана йому у встановленому порядку власне для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури і таке розміщення та експлуатація жодним чином не порушує будь-яких прав позивачки.

Щодо позовних вимог про скасування запису про Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №176823 в книзі записів Державних актів на право власності на землю та скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі України земельної ділянки площею 0,1890 га, цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури (виробництва та розподілення газу, постачання пари та гарячої води, збирання, очищення та розподілення води), кадастровий номер :07:004:0500, суд зазначає, що такі до задоволення не підлягають, оскільки є похідними від вимоги про визнання незаконним та скасування Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою.

Крім цього позивачкою не наведено жодного порушення, пов`язаного з реєстрацією за відповідачем-1 права власності на землю, окрім того, що це є похідним від визнання незаконним та скасування Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою.

Таким чином, у зв`язку із відмовою судом в основній вимозі, похідні позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

V. Висновки суду:

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, - суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

В свою чергу сторона позивача не обґрунтувала заявлені позовні вимоги, підставою чого слугувала відмова в задоволенні позовних вимог, про що вище було зазначено.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову сторони Позивачки, з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Підстави для негайного виконання рішення відсутні.

Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі не застосовувалися.

Інші доводи та посилання сторін суд залишає поза увагою з огляду на відсутність їх значення для вирішення спору.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами:

Відповідно до ст.1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Згідно ч.1 та 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи вищенаведене, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачкою.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», Мостиської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на землю, - відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви залишити за позивачкою ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 29.09. 2023 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ,

Відповідач-1: Акціонерне товариство «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», місцезнаходження: м.Київ, вул. Кудрявська, 26/28, ,

Відповідач-2: Мостиська міська рада Львівської області, місцезнаходження: м.Мостиська, вул. Грушевського, 6, Яворівського району Львівської області, ,

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення суду набрало законної сили «______»________________20___ року

Суддя Юрій БІЛОУС