справа № 761/9867/23 головуючий у суді І інстанції Мальцев Д.О.
провадження № 22-ц/824/9671/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Мамаєвим Дмитром Юрійовичем, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» про стягнення пені за договором,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» про стягнення пені за договором.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» про стягнення пені за договором передано на розгляд Броварському міськрайонному суду Київської області.

Не погодившись з зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Мамаєва Дмитра Юрійовича, подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, вказував про те, що висновок суду першої інстанції суперечить положенням ч. 5 ст. 28 ЦПК України. Наголошує, що фактично місце виконання договору № 112/1/ШК від 13 січня 2015 року знаходиться саме в м. Київ, за адресою вул. Українська, буд. 6 в Шевченківському районі міста Києва, а тому справа підсудна Шевченківському районному суду м. Києва. Посилаючись, зокрема, на постанову Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі № 572/2528/18, зазначає, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на випадки безпідставного повернення за непідсудністю справ про захист прав споживачів. Звертає увагу апеляційного суду на справи з приводу аналогічних вимог, які перебувають у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва та в яких вже відкрито провадження. Окрім того, вказує, що в Шевченківському районному суді м. Києва вже раніше розглядалися справи про захист прав споживачів та стягнення пені за договором з відповідача. Відтак, апелянт переконаний, що висновок суду першої інстанції у оскаржуваній ухвалі про застосування правил загальної підсудності за ч. 2 ст. 27 ЦПК України є помилковим, оскільки на виконання ч. 5 ст. 28 ЦПК України право вибору суду для звернення належить саме позивачеві і суд в такому випадку не може вирішувати питання непідсудності.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Окрім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» (код ЄДРПОУ - 31108022) знаходиться за адресою: 07403, Київська обл., м. Бровари, вул. Олега Оникієнка, буд. 125, офіс 15/4, що територіально не відноситься до Шевченківського району міста Києва.

Визначаючи зміст позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь фінансові санкції за несвоєчасне виконання умов Договору купівлі-продажу майнових прав № 112/1/ШК від 13.01.2015, а саме пеню у розмірі 297 704, 61 грн.

При цьому, позивач, звертаючись саме до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом, посилається на ч. 5 ст. 28 ЦПК України /підсудність справ по справам щодо захисту прав споживачів/, ст. 30 ЦПК України /виключна підсудність/ та вказує, що оскільки місце виконання договору знаходиться в Шевченківському районі м. Києва, то справа підсудна Шевченківському районному суду м. Києва.

Водночас, позовні вимоги не стосуються вирішення питань, пов`язаних із правовим статусом нерухомого майна, а стосуються належного виконання договірних зобов`язань, що виникли між сторонами.

Крім того, відповідно до п. 10.3. Договору купівлі-продажу майнових прав № 112/1/ШК від 13.01.2015, укладеного між сторонами, сторони домовились визначити територіальну підсудність справ, які виникають з приводу даного Договору чи інших пов`язаних з ним відносин і домовились, що вони мають пред`являтись за місцем знаходження Продавця - ТОВ «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ».

Передаючи справу на розгляд Броварському міськрайонному суду Київської області, суд першої інстанції виходив із того, що жодна із сторін спору не знаходиться в Шевченківському районі м. Києва, а позовні вимоги стосуються неналежного виконання договірних зобов`язань, при цьому позивачем не ставиться питання про вирішення питання щодо правового статусу нерухомого майна, тому зазначена справа не підсудна Шевченківському районному суду м. Києва.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Закон України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22 ст. 1 Закону № 1023-XII).

Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII).

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

З матеріалів справи вбачається, що 13 січня 2015 року між ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 112/1/ШК, за умовами якого ОСОБА_1 купив майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-12).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на те, що підставою позову є несвоєчасне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу майнових прав, внаслідок чого позивач не набув права власності на квартиру у визначений зазначеним договором строк у зв`язку з тим, що відповідач не завершив будівництво житлового будинку та не ввів його в експлуатацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Спір, який ініціював позивач, безпосередньо пов`язаний з порушенням прав споживача, позовні вимоги заявлені про стягнення пені у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу майнових прав щодо об`єкта нерухомого майна.

Згідно з п. 18, 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Статтею 1-1 Закону № 1023-XII передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон № 1023-XII, оскільки договір купівлі-продажу майнових прав на квартири передбачає у подальшому набуття покупцем права власності на квартиру у житловому будинку, а отже, на такі правовідносини поширюється дія вказаного закону.

За змістом ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до ст. 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться: 1) за зобов`язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна; 2) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові; 3) за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання; 4) за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання; 5) за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилалася на те, що справа підсудна Шевченківському районному суду міста Києва, оскільки місцем виконання договору купівлі-продажу майнових прав та місцезнаходженням будівництва об`єкту нерухомості є адреса: АДРЕСА_2 .

Оскільки позивач обґрунтовує підстави позову Законом України «Про захист прав споживача», то відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України він вправі обрати підсудність розгляду даного спору.

Ураховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у даній справі правила про підсудність, визначені ч. 5 ст. 28 ЦПК України, не застосовуються, а застосовується загальна підсудність за ч. 2 ст. 27 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Мамаєвим Дмитром Юрійовичем, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2023 року - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова