КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/9846/20 Головуючий у суді І інстанції Яковлєва Л.В.
Провадження № 22-ц/824/8473/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Фінансів» на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2022 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Фінансів» до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - ОСОБА_1 про зняття арешту з майна,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Світ Фінансів» (далі - ТОВ «Світ Фінансів») звернулося до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - ВПВР УЗПВР у Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ), приватного виконавця Трофименка М.М., в якому просило зняти арешт та заборону відчуження з нерухомого майна, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 128,4 кв. м, жилою площею 61,0 кв. м., та земельної ділянки, площею 0,25 га, що знаходиться на території Старівської сільської ради Бориспільського району Київської області, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер :01:019:0018, що належать боржнику ОСОБА_1 ; накладений на підставі постанови державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 травня 2013 року, номер запису про обтяження 1432604 від 25 червня 2013 року, та постанови приватного виконавця Трофименка М.М. про арешт майна боржника від 19 червня 2019 року, номер запису про обтяження 32079530 від 20 червня 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитні договори № 235/П/42/2007-840 від 30 серпня 2007 року та 26/П/42/2008-840 від 24 січня 2008 року, в забезпечення виконання зобов`язань за якими укладені договори іпотеки від 30 серпня 2007 року за реєстровим № 163 та від 24 січня 2008 року за реєстровим № 167.

Предметами іпотеки відповідно до іпотечних договорів є домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 128,4 кв. м, жилою площею 61,0 кв. м, та земельна ділянка, площею 0,25 га, що знаходиться на території Старівської сільської ради Бориспільського району Київської області, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер :01:019:0018.

На підставі договору № GL3N212458 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 09 січня 2020 року та договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 10 січня 2020 року за реєстровим № 9, укладених між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Світ Фінансів», позивач є правонаступником банку, тобто новим кредитором ОСОБА_1 та іпотекодержателем за іпотечними договорами.

В межах виконавчого провадження № травня 2013 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на вказані вище домоволодіння та земельну ділянку, що належить боржнику ОСОБА_1 та перебуває в іпотеці банку. Арешт зареєстровано в реєстрі 25 червня 2013 року, номер запису про обтяження 1432604.

19 червня 2019 року приватний виконавець Трофименко М.М. в межах виконавчого провадження№ 59378675 виніс постанову про арешт майна боржника, відповідно до якої було накладено арешт на спірні домоволодіння та земельну ділянку, зареєстрований в реєстрі 20 червня 2019 року за номером запису про обтяження 32079530.

Позивач має намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застережень, що містяться в договорах іпотеки, проте наявність записів про обтяження іпотечного майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі постанов виконавців унеможливлює здійснення ним свого переважного права як іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на викладене, права ТОВ «Світ Фінансів» як кредитора та іпотекодержателя є порушеними, а їх відновлення у даному випадку можливе шляхом звільнення нерухомого майна з-під арешту та зняття заборони на його відчуження.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2022 року провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «Світ Фінансів» до приватного виконавця Трофименка М.М. про зняття арешту з майна закрито.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2022 року у задоволенні позову ТОВ «Світ Фінансів» до ВПВР УЗПВР у Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) про зняття арешту з майна відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на даний час виконавчі провадження закінчено із одночасним скасуванням раніше накладених арештів, матеріали справи не містять доказів того, що вказані арешти з майна боржника на момент ухвалення судового рішення не знято та не скасовано заборону на його відчуження, а оновленої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачем не подано, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника за довіреністю - адвоката Чуйка Я.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що предметом спору у даній справі є вимога про звільнення майна з-під арешту у зв`язку з переважним правом кредитора на заставне майно, на яке виконавцями накладені арешти, що порушує права позивача на одержання задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. У разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. Крім того, державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на іпотечне майно на користь стягувача, який не є потекодержателем.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення судових повісток на електронні адреси, які вони зазначили для листування і комунікації із судами в позовній заяві, в апеляційній скарзі та в інших процесуальних документах у справі, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка сторін відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитні договори № 235/П/42/2007-840 від 30 серпня 2007 року та 26/П/42/2008-840 від 24 січня 2008 року, в забезпечення виконання зобов`язань за якими укладені договори іпотеки від 30 серпня 2007 року за реєстровим № 163 та від 24 січня 2008 року за реєстровим № 167 (а.с. 11-16, т. 1).

Предметами іпотеки відповідно до іпотечних договорів є домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 128,4 кв. м, жилою площею 61,0 кв. м, та земельна ділянка, площею 0,25 га, що знаходиться на території Старівської сільської ради Бориспільського району Київської області, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер :01:019:0018.

09 січня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Світ Фінансів» укладено договір № GL3N212458 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого банк передав, а позивач прийняв належні банку права вимоги за кредитними договорами та договорами поруки відповідно до реєстру відступлених прав (а.с. 5-7, т. 1).

10 січня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Світ Фінансів» укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим № 9, згідно якого позивач набув статусу іпотекодержателя за договорами іпотеки, що були укладені в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами відповідно до реєстру відступлених прав (а.с. 8-10, т. 1).

Таким чином судом визнано, що ТОВ «Світ Фінансів» став кредитором ОСОБА_1 та іпотекодержателем за іпотечними договорами.

Згідно наданої позивачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 грудня 2019 року заборона та іпотека на нерухоме майно боржника була зареєстрована 30 серпня 2007 року за реєстраційним номером обтяження 5575840 та 24 січня 2008 року за номером 6453884 (а.с. 17-20, т. 1).

Судом також встановлено, що 25 травня 2013 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області відкрито виконавче провадження № 38170281 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. від 21 лютого 2013 року за № 206 про звернення стягнення на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_1 , на користь ПАТ КБ «Надра»(а.с. 38-40, т. 1, 67-69, т. 2).

В межах виконавчого провадження № травня 2013 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на вказане вище домоволодіння, що належить боржнику ОСОБА_1 та перебуває в іпотеці банку. Арешт зареєстровано в реєстрі 25 червня 2013 року, номер запису про обтяження 1432604 (а.с. 111-113, т. 2).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2018 року у справі № 359/2830/18 виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. від 21 лютого 2013 року за № 206 визнаний таким, що не підлягає виконанню (а.с. 16-18, т. 2).

24 квітня 2020 року головним державним виконавцем ВПВР УЗПВР у Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) на підставі пункту 5 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, якою також припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с. 13-15, т. 2).

За правилом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Звертаючись до суду з позовом до ВПВР УЗПВР у Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) про зняття арешту з майна боржника, ТОВ «Світ Фінансів» посилалося на те, що його права як іпотекодержателяпорушені накладенням на спірне домоволодіння та земельну ділянку арешту у виконавчому провадженні, що позбавляє його можливості реалізувати заплановане звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застережень, що містяться в договорах іпотеки.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV вредакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження(далі - Закон № 606-XIV), державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону 606-XIV заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Частиною першою статті 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання рішень інших органів (посадових осіб).

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (в редакції, чинній на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Аналогічна за змістом норма містилась в статті 60 Закону № 606-XIV.

Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 зазначено, що «вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна».

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19.

Отже, сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України(див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19)).

Колегія суддів відмічає, що для суду під час визначення меж судового розгляду є визначальними виключно фактичні підстави позову, наведені у поданій позивачем позовній заяві. На противагу фактичним підставам позову суд у його процесуальній діяльності не обмежують визначені позивачем правові підстави позову, оскільки саме правовою кваліфікацією обставин справи не обмежений суд під час вирішення спору.

Як встановлено з даних, що містять матеріали справи, оспорюваний арешт на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був накладений постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області від 23 травня 2013 року у рамках виконавчого провадження № 38170281, в якому ПАТ КБ «Надра» є стягувачем, а ОСОБА_1 - боржником.

За змістом поданої позовної заяви, між сторонами, а саме між ТОВ «Світ Фінансів»та визначеним ним відповідачем - ВПВР УЗПВР у Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) немає спору про право власності на нерухоме майно, на яке накладено арешт, а його скасування позивач пов`язує виключно з тим, що під час закінчення виконавчого провадження на підставі постанови від 24 квітня 2020 року державним виконавцем обтяження з майна у вигляді арешту знято не було, відповідний запис наявний в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, чим порушено його права та інтереси як іпотекодержателя нерухомого майна, що належить боржнику.

Разом з тим, як встановлено судом та визнається самим позивачем, на підставі договору № GL3N212458 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 09 січня 2020 року та договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 10 січня 2020 року за реєстровим № 9, укладених між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Світ Фінансів», останнє є правонаступником банку, тобто новим кредитором ОСОБА_1 та іпотекодержателем за іпотечними договорами.

У відповідності до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.

Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення) права вимоги є різновидом правонаступництва.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.

Отже, підставою процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

У справі, яка переглядається, ТОВ «Світ Фінансів» на момент закінчення виконавчого провадження № 38170281 було правонаступником стягувача ПАТ КБ «Надра», в інтересах якого накладався арешт на майно боржника, тому має відповідні права сторони у виконавчому провадженні, зокрема, право подати державному виконавцю відповідну заяву про зняття арешту з майна, а в разі відмови у її задоволенні оскаржити рішення, дії або бездіяльність виконавця.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 січня 2023 року у справі № 336/6130/20 (провадження № 61-6231св22).

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Отже, установивши, що позивач є правонаступником стягувача у виконавчому провадженні, в рамках якого було накладено арешт на майно боржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що він може пред`являти позов про зняття арешту з цього майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту.

Так, оспорювані позивачем заходи примусового характеру у вигляді арешту майна боржника вчинялися державним виконавцем у межах виконавчого провадження, яке відкрите з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно.

У частині першій статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року№ 1404-VIII передбачено перелік виконавчих документів, на підставі яких рішення підлягають примусовому виконанню. Серед них є виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках, зокрема, на підставі судових рішень, а також виконавчі написи нотаріусів (пункти 1 і 3 зазначеної частини).

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби у статті 74 Закону 1404-VIII. Відповідно до частини першої вказаної статті рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Разом із тим рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону).

Тобто, юрисдикція справ щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрите виконавче провадження, а також суб`єктів їх видання.

Відповідно до частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, за правилами адміністративного судочинства оскаржуються рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання ухвалених в адміністративній справі судових рішень, а також виконавчих документів, виданих іншими, ніж суд, органами та посадовими особами, оскільки закон не встановлює для такого оскарження іншого порядку, ніж у суді адміністративної юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновок, що з огляду на те, що скаргу подано на дії державного виконавця з виконання виконавчого документа, виданого іншою посадовою особою, а не судом, підвідомчість спору належить адміністративному суду (постанови від 14 березня 2018 року у справі № 213/2012/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 161/15523/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 678/1/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16, від 02 жовтня 2019 року у справі № 346/79/17).

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковими для застосування судами.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Світ Фінансів» просило зняти арешт та заборону відчуження з нерухомого майна в межах виконавчого провадження № 38170281, відкритого на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. від 21 лютого 2013 року № 206.

З огляду на викладене, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про можливість розгляду позову ТОВ «Світ Фінансів» до ВПВР УЗПВР у Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) про зняття арешту з майна у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

За таких обставин суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 та частин першої, другої статті 377 ЦПК України, оскільки заявлені позовні вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів до уваги не бере, оскільки місцевий суд повинен був відмовити у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «Світ Фінансів» до ВПВР УЗПВР у Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) про зняття арешту із майна з наведених вище правових підстав, а не розглядати спір по суті.

В частині позовних вимог ТОВ «Світ Фінансів» до приватного виконавця Трофименка М.М. про зняття арешту з майна провадження у справі на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 січня 2022 року закрите.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»). Такого клопотання матеріали справи і апеляційна скарга не містять.

На підставі викладеного та керуючись статтями 255, 256, 367 - 369, 372, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Фінансів» задовольнити частково.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2022 року скасувати.

Провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Світ Фінансів» до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - ОСОБА_1 про зняття арешту з майна закрити.

Роз`яснити товариству з обмеженою відповідальністю «Світ Фінансів» право на звернення із позовною заявою до адміністративного суду, якщо воно вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання виконавчого напису нотаріуса порушено його права, свободичи інтереси.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 вересня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній