Провадження № 22-ц/811/1678/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Львівської обласної прокуратури Іваськевич Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 травня 2023 року в складі судді Стрельюицького В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,-

встановив:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кісіль Р.-В.В., звернувся до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, у розмірі 1000000 грн., стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги, у розмірі 34858,00 грн під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, внесеного у ЄРДР за №0000435 від 18.02.2017 року, стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України витрати за проведення судово-психологічної експертизи, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.

Вимоги обґрунтовані тим, що 02.06.2017 позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, відомості про яке внесено у ЄРДР за № 0000435 від 18.02.2017.

31.07.2017 затверджено обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні та матеріали такого скеровано до Личаківського районного суду м. Львова.

Згідно із пред`явленою підозрою та висунутого обвинувачення, позивач обвинувачувався у тому, що 17.02.2017 під час виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова у справі №1309/9120/12 від 20.02.2013 щодо його участі у вихованні і спілкуванні з донькою, наніс правою рукою удар державному виконавцю ОСОБА_3 .

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 02.03.2020 у справі №436/4212/17 позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені та виправдано через недоведеність його вини.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 29.03.2021 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 02.03.2020 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 20.10.2021 відмовлено у задоволенні касаційної скарги представника потерпілого ОСОБА_3 та залишено вирок Личаківського районного суду м. Львова і ухвалу Львівського апеляційного суду у справ № 436/4212/17, без змін.

У позові ОСОБА_1 стверджує, що у результаті незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, він перебував під слідством та судом починаючи з 02.06.2017, тобто з моменту повідомлення про підозру, по 29.03.2021 дата винесення ухвали Львівським апеляційним судом у справі № 436/4212/17, відтак і набрання законної сили вироку Личаківського районного суду м. Львова у цій справі, тобто 45 місяців та 27 днів.

За час кримінального переслідування та перебування під слідством зазнав негативних та таких, що принижують його гідність, як законослухняного громадянина, обставин та впливів, а також був змушений вживати заходів для захисту своїх прав та законних інтересів. Позивач зауважує, що незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури порушені його конституційні права, що завдало йому фізичних та моральних страждань та призвело до погіршення психологічного стану, яке виразилось в істотній моральній шкоді у виді психологічних страждань, перебування у стані безперервного нервового стресу, що підсилювалося його розумінням невинуватості та цинічності обвинувачення. Від триваючих психологічних хвилювань і переживань, позивач не здатний був займатися будь-якими звичними для життя справами, нормально спілкуватися з рідними, друзями, колегами та іншими людьми, під час спілкування з якими він почував себе непевно, так як у нього з`явилось відчуття неповноцінності по відношенню до інших людей. Просив позовні вимоги задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 1000000 (один мільйон) гривень.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати за проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 33840 (тридцять три тисячі вісімсот сорок) гривень 00 копійок.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

Судовий збір віднесено за рахунок держави.

Рішення суду оскаржив креівник Львівської обласної прокуратури, з таким не погоджується, вважає, що таке ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального прва.

В апеляційній скарзі зазначено, що обласна прокуратура погодилася із судовими рішеннями, за якими ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні з підстав недоведеності вчинення ним криміналнього правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, у зв`язку з чим суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги відповідно до ЗУ «Про порядоку відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

При цьому, вважає, що відповідні висновки зроблені без повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи.

Покликаючись на ч. 3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», вважає, що суд неправильно визначив розмір загального відшкодування.

Звертає увагу, що розмір відшкодування шкоди повинен визначатися з врахуванням вимог розумності та справедливості, при цьому таке не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.

Покликаючись на судову практику, а також п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ від 06.12.2016 за № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», зазначає, що мінімальна заробітна плата, після набрання чинності цим законом, не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Разом з цим, така позиція щодо розрахунку завданої моральної шкоди не була взята до уваги судом при розгляді справи.

Вважає, що висновок судової психологічної експертизи від 09.01.2023 не може бути допустимим доказом у справі.

Зазначаючи про етапи експертного дослідження та набір методик, які застосовуються, звертає увагу, що експертизу було проведено через майже 2 роки після набрання законної сили виправдувальним вироком суду.

Також зазначає, що експерт Волочай С.П. не є в реєстрі атестованих судових експертів, розміщених до широкого загалу на сайті Міністерства юстиції України.

Вважає сумнівними та суперечливими твердження позивача про те, що хід розслідування кримінального провадження вплинув на його відносини з неповнолітньою дочкою.

Окремо зазначає, що ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» чітко передбачена процедура реабілітації осіб, відносно яких винесено виправдувальний вирок, шляхом повідомлення про це трудовий колектив, чи за місцем проживання, а також щодо спростування відомостей про кримінальне обвинувачення в засобах масової інформації при наявності відповідного прохання виправданої особи.

Разом з цим, із позовної заяви не вбачається, чи звертався позивач до відповідних органів із проханням про свою реабілітацію перед колегами, сусідами, знайомими та в засобах масової інформації.

Покликаючись на матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини та відповідні роз`яснення, вважає, що причинного зв`язку між стражданнями позивача та кримінальним провадженням не доведено позивачем, а також не встановлено судом та експертом.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

04.07.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Державної казначейської служби України на апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури, у якому кзначейська служба просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

24.07.2023 позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а також звернути увагу на можливість зміни рішення суду в сторону збільшення еквіваленту моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Львівської обласної прокуратури на підтримку доводів скарги, а також пояснення позивачса ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 на заперечення таких, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 у період з 02.06.2017, тобто з моменту повідомлення про підозру, по 29.03.2021 винесення ухвали Львівським апеляційним судом у справі №436/4212/17 та набрання законної сили вироку Личаківського районного суду м. Львова у цій справі, тобто протягом 45 місяців та 27 днів, безпідставно притягався до кримінальної відповідальності, підозрювався та обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України.

При цьому, суд врахував, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Врахувавши положення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд виходив з того, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Врахувавши те, що у 2023 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня складає 6700 грн., суд дійшов висновку про те, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 307530 грн.

При цьому, суд констатував, що такий розмір відшкодування є визначений законом та є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, оскільки обмеження максимального розміру моральної шкоди ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Враховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності, а також те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 1000000 (один мільйон) гривень.

При цьому, суд врахував висновок експерта психолога від 09.01.2023, відповідно до якого грошовий еквівалент моральних страждань (моральної шкоди), заподіяних ОСОБА_1 внаслідок дій органів прокуратури в рамках кримінального провадження, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, відомості про яке внесено у ЄРДР за № 0000435 від 18.02.2017, можна визначити у розмірі від 1000000 гривень до 2000000 гривень.

Врахувавши висновки, викладені у пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, які зводяться до того, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову, такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством, суд відмовив у задоволенні вимоги позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 34858 грн., сплачених останнім у зв`язку з наданням юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000435 від 18.02.2017.

При цьому, суд вирішив питання розподілу судових витрат у даному провадженні.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

З матеріалів справи встановлено, що 02.06.2017 позивачу ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, відомості про яке внесено у ЄРДР за № 0000435 від 18.02.2017.

31.07.2017 затверджено обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні та матеріали такого скеровано до Личаківського районного суду м. Львова (т. 1 а.с. 44-45).

За матеріалами справи, ОСОБА_1 обвинувачувався в тому, що 17 лютого 2017 року близько 18 год. 00 хв., перебуваючи на площадці другого поверху біля своєї квартири АДРЕСА_1 , під час здійснення виконавчих дій групою державних виконавців, у тому числі заступником начальника Личаківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Бурком А.М., який зачитував акт державного виконавця за виконавчим листом № 1309/9120/12, виданим 06.04.2016 Залізничним районним судом м. Львова з приводу зобов`язання ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усвідомлюючи, що останній згідно Закону України «Про державну виконавчу службу» є службовою особою, діючи умисно, наніс йому один удар кулаком правої руки в ліву частину голови, а саме чоло, внаслідок чого ОСОБА_3 отримав синець на чолі зліва, що відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, тобто умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі, у зв`язку з її службовою діяльністю.

17.08.2017 обвинувальний акт у кримінальному провадженні про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 350 КК України, відомості про яке внесено у ЄРДР за №0000435 від 18.02.2017 надійшов до Личаківського районного суду.

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 02.03.2020 у справі №436/4212/17, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано з підстави недоведеності вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, тобто злочину, у якому він обвинувачується (т.1 а.с. 46-52).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 29.03.2021 апеляційну скаргу з доповненнями прокурора у кримінальному провадженні залишено без задоволення, а вирок Личаківського районного суду м. Львова від 02 березня 2020 року відносно ОСОБА_1 без змін (т. 1 а.с. 53-58).

Постановою Верховного Суду від 20.10.2021, ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 березня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_3 ОСОБА_7 без задоволення (т. 1 а.с. 59-67).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 у період з 02.06.2017, тобто з моменту повідомлення про підозру, по 29.03.2021 дата винесення ухвали Львівським апеляційним судом у справі № 436/4212/17, а відтак і набрання законної сили вироку Личаківського районного суду м. Львова у цій справі, тобто протягом 45 місяців та 27 днів, безпідставно обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України.

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів прокуратури, суду і досудового розслідування, позивач вказує на те, що в результаті незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, він перебував під слідством та судом впродовж 45 місяців та 27 днів та за цей період зазнав негативних та таких, що принижують його гідність, як законослухняного громадянина, обставин та впливів, а також був змушений вживати заходів для захисту своїх прав та законних інтересів. Фізичні та моральні страждання призвели до погіршення психологічного стану, що виразилось в істотній моральній шкоді у вигляді психологічних страждань, перебування у стані безперервного нервового стресу, що підсилювалося його розумінням невинуватості та цинічності обвинувачення. Через триваючі психологічні хвилювання і переживання, позивач не здатний був займатися будь-якими звичними для життя справами, нормально спілкуватися з рідними, друзями, колегами та іншими людьми, з`явилось відчуття неповноцінності по відношенню до інших людей, тому вважає, що в його користь підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 1 000 000,00 грн.

Зважаючи на те, що рішення оскаржується виключно відповідачем Львівською обласною прокуратурою та лише в частині задоволених позвоних вимог, колегія суддів за правилами ст.367 ЦПК України та слідуючи принципу диспозитивності, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Статті 8, 55 Конституції України передбачають, що право на судовий захист належить до основних невідчужуваних прав і свобод людини.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Встановивши те, що вирок про визнання ОСОБА_1 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні набрав законної сили і останній виправданий з підстав недоведеності вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про доведеність факту спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури, оскільки ОСОБА_1 з 02.06.2017 по 29.03.2021 перебував під слідством та судом, що як наслідок безумовно призвело до порушення звичного способу життя позивача, пригнічення його морального стану, спричинення важких душевних та психологічних страждань.

Зокрема колегія суддів розділяє твердження стосовно того, що такі обставини у житті ОСОБА_1 вплинули і на спілкування та відносини із його дочкою.

Протилежні доводи сторони відповідача не заслуговують на увагу та відповідних обставин спростувати не спроможні.

Поряд з цим, при визначені розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, врахувавши глибину та тривалість моральних страждань, час перебування під слідством та судом (45 місяців), погіршення можливостей позивача, інші негативні наслідки морального характеру, зважаючи на обставини справи та розмір мінімальної місячної заробітної плати на час вирішення справи судом першої інстанції (6700 грн), а також приписи про порядок визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, який передбачений частиною третьою статті 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», дійшов висновку, що відшкодування у розмірі 307 530,00 грн, який визначений законом, є мінімальним, що гарантований державою, а відтак, вважав за необхідне застосувати більший розмір відшкодування, оскільки обмеження максимального розміру моральної шкоди законом не передбачено, тому стягнув на користь ОСОБА_1 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Як роз`яснено у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайного характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Моральна шкода, відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Зокрема, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 24 березня 2020 року №818/607/17.

Так, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Враховуючи наведене колегія суддів розділяє доводи апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури про те, що визначений судом розмір відшкодування 1 000 000,00 грн. є неспіврозмірним і свідчить про невідповідність такого принципам справедливості та розумності, відтак є безпідставно завищеним.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тобто серед джерел доказів, відповідно до статті 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» від 01.06.2006, яке відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судом, як джерело права, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

З метою об`єктивного розгляду справи суд першої інстанції призначав у справі судово-психологічну експертизу за клопотанням сторони позивача (т. 1 а.с. 181-183).

Так, згідно висновку експерта психолога від 09.01.2023 грошовий еквівалент моральних страждань (моральної шкоди), заподіяних ОСОБА_1 внаслідок дій органів прокуратури в рамках кримінального провадження, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, відомості про яке внесено у ЄРДР за № 0000435 від 18.02.2017, можна визначити у розмірі від 1000000 гривень до 2000000 гривень.

Будь який альтернативний експертний висновок у матеріалах справи відсутній.

Частинами 2, 3 статті 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Таким чином, законодавцем дійсно визначено лише нижню межу відшкодування.

З врахуванням періоду перебування позивача під судом та слідством мінімальний розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди становить 307 530,00 грн.

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Колегія суддів виходить з того, що моральна шкода, що завдана позивачу, безпосередньо пов`язана з порушенням його прав, внаслідок чого він зазнав душевних страждань, має бути компенсована відповідним розміром відшкодування, достатнім для відновлення втраченої психологічної рівноваги, однак не повинна бути джерелом збагачення останнього за рахунок відповідача.

У контексті зазначеного колегія суддів приходить переконання, що розмір моральної шкоди, який просить стягнути позивач, як і розмір такої, що визначений висновком експерта, є значно завищений та належними доказами і обставинами справи не доведений.

Так, правильно встановивши, що позивач зазнав моральних страждань внаслідок перебування під судом та слідством у період з 02.06.2017 по 29.03.2021, тобто протягом 45 місяців та 27 днів, відтак практично 4 роки, однак враховуючи застосування до позивача м`яких запобіжних заходів, що найменш обмежує права та свободи громадянина, зокрема, не пов`язаний з позбавлення особи свободи, відповідно він не був позбавлений звичайного образу свого життя і спілкування з близькими та рідними, враховуючи обставини справи, глибину моральних страждань та те, що висновок експерта містить лише орієнтовний розмір моральної шкоди, відсутність доказів про погіршення в цей період стану здоров`я позивача, колегія суддів вважає за необхідне визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачу в сумі 500000,00 гривень, що буде відповідати принципам виваженості, розумності та справедливості.

Наведене свідчить про часткову підставність доводів апеляційної скарги та необхідність зміни оскаржуваного рішення у цій частині шляхом зменшення відповідного розміру відшкодування моральної шкоди до 500000 грн.

Крім цього, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції безпідставно відніс судовий збір, а також витрати за проведення експертизи та витрати на професійну правничу допомогу за рахунок держави, що також не може залишатися поза увагою суду.

Так, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються ЗУ «Про судовий збір».

Сплата судового збору за подання апеляційної скарги та його розмір, згідно ЗУ «Про судовий збір» поставлена в залежність від суми сплаченого збору (або яка підлягала сплаті) за подання позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки ціна позову становить 1000000,00 грн., судовий збір за даними вимогами становить 10000,00 грн.

В свою чергу, відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Враховуючи наведене, судовий збір не сплачувався позивачем на підставі п. 13 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, при цьому, останній звільнений від сплати судового збору, судовий збір, за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 5000,00 грн. необхідно стягнути із Львівської обласної прокуратури у дохід держави, оскільки органи прокуратури не звільнені від сплати судового збору.

Крім цього, суд першої інстанції безпідставно стягнув з Державного бюджету України 33840 грн. витрат за проведення експертизи та 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, оскільки за положеннями ст. 133 ЦПК України витрати за професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням експертів, належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак розподіл таких проводиться за правилами ст. 141 ЦПК України, з покладанням на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати, з ухваленням нового рішення про стягнення з Львівської обласної прокуратури в користь ОСОБА_1 , пропорційно розміру задоволених позовних вимог, 16920 грн. витрат за проведення експертизи та 3500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо відшкодування Львівській обласній прокуратурі понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне, на підставі ч. 9 ст. 141 ЦПК України, покласти ці судові витрати на відповідача, оскільки даний спір виник внаслідок власне його неправильних дій.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 травня 2023 року в частині визначеного розміру моральної шкоди змінити, стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 500000 (п`ятсот тисяч) гривень 00 копійок відшкодування моральної шкоди.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 травня 2023 року в частині віднесення судового збору за рахунок держави, а також стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 33840 гривень 00 копійок витрат за проведення судово-психологічної експертизи та 7000 гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу - скасувати.

Стягнути із Львівської обласної прокуратури у дохід держави 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок за розгляд справи у суді першої інстанції.

Стягнути з Львівської обласної прокуратури в користь ОСОБА_1 16920 (шістнадцять тисяч дев`ятсот двадцять) гривень 00 копійок витрат за проведення судово-психологічної експертизи та 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 21 вересня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк