Провадження № 22-ц/824/961/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 07 березня 2014 року між ним та відповідачем укладено договір банківського вкладу, за яким ним внесено на депозитний рахунок 35 000, 00 дол. США під 8 % річних. За рішенням суду від 07 жовтня 2019 року договір банківського вкладу розірвано та стягнуто з відповідача на користь позивача суму вкладу у розмірі 35 000, 00 дол. США та 8 % річних за період з 07.03.2014 року до 15.05.2018 року, що складає 11 752, 33 (одинадцять тисяч сімсот п`ятдесят два) долара США 33 цента, три проценти річних від простроченої суми бору за період з 07.03.2014 року до 15.05.2018 року, що складає 4 407, 12 (чотири тисячі чотириста сім) доларів США 12 центів.

Вказане рішення суду перебуває на примусовому виконанні та частково виконано відповідачем.

09 червня 2020 року на його рахунок в АТ «Альфа-Банк» на підставі виконавчого листа №754/2093/16-ц Деснянського районного суду міста Києва, виданого 13.12.2019 було зараховано 35 000,00 доларів США.

Вказує, що 8 % річних за період з 07.03.2014 по 15.05.2018 р залишаються не сплаченими, а відтак він розраховує суму 8% річних за період з 16.05.2018 по дату розірвання договору банківського вкладу Деснянським районним судом м. Києва - 07.10.2019.

Вважав, що за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач також має сплатити пеню у розмірі 3 % вартості послуги (суми неповернутих коштів) за кожний день прострочення за період з 10.03.2016 по 08.06.2020 в сумі 1 628 550,00 дол. США, що в перерахунку на національну грошову одиницю України - гривню згідно з офіційним курсом НБУ станом на 17.09.2020 складає 45 794 011,72 грн. (1 628 550,00 х 28,1195).

З підстав наведеного, просив суд стягнути з відповідача за договором банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD200 від 07.03.2014 року 8 % річних за період з 16.05.2018 по 07.10.2019 у розмірі 3 912,33 доларів США 33 цента та пені у розмірі трьох відсотків вартості послуги (суми неповернутих коштів) за кожний день прострочення за період з 08.10.2019 по 08.06.2020, що складає 45 794 011 гривень 72 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD200 від 07 березня 2014 року вісім процентів річних за період з 16 травня 2018 року по 07 жовтня 2019 року у розмірі 3 912, 33 дол. США. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині задоволених вимог, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції не врахував неналежність відповідача у даній справі, та, що датою фактичного виконання рішення суду що стягнення коштів є саме 28.04.2020 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмовлених вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду щодо застосування ст.625 ЦК України про те, що розмір процентів на суму вкладу або дохід у іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживає є базою нарахування пені на підставі ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу АТ КБ «Приват Банк» залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог в частині щодо стягнення з відповідача 8% річних за депозитним договором за період з 16 травня 2018 року по 07 жовтня 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення 3% річних, суд першої інстанції виходив з того, що сума банківського вкладу не є вартістю роботи (послуги) в розумінні частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та на неї не нараховується пеня, а тому позов в цій частині є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися висновками суду першої інстанції в частині відмолених вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.03.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яким змінив найменування на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», був укладений договір депозитного вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD200 від 07.03.2014 р., сума вкладу за яким становила 35 000 США. Строк вкладу складає 366 днів, процентна ставка становить 8% річних.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07.10.2019 у справі № 754/2093/16-ц, що набрало законної сили 07.11.2019, позов ОСОБА_2 задоволено, а саме:

- розірвано договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD200 від 07.03.2014;

- стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD200 від 07.03.2014 грошові кошти в розмірі 35000 доларів США.

- стягнуто з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором банківського вкладу «Стандарт» № SAMDNWFD200 від 07.03.2014: 8 (вісім) процентів річних за період з 07.03.2014 року до 15.05.2018 року, що складає 11752,33 долара США, три проценти річних від простроченої суми бору за період з 07.03.2014 року до 15.05.2018 року, що складає: 4407,12 доларів США 12 центів.

На виконання вказаного рішення суду видані виконавчі листи, що знаходяться на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Зазначене рішення суду відповідачем виконане частково, 09.06.2020 на рахунок позивача № НОМЕР_1 в АТ «Альфа-Банк» на підставі виконавчого листа №754/2093/16-ц Деснянського районного суду міста Києва, виданого 13.12.2019 року зараховано 35 000,00 доларів США.

Тлумачення частини третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

У частині другій статті 1070 ЦК України визначено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються».

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20).

На підставі викладеного, перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки 07.11.2019 року набрало законної сили рішення про розірвання договору банківського вкладу №SAMDNWFD200 від 07.03.2014, а відтак договір є розірваним саме з 07.11.2019, та у зв`язку з тим, що банк свій обов`язок щодо сплати відсотків за договором до моменту його розірвання належним чином не виконав, а відтак позовні вимоги про стягнення восьми процентів річних за період з 16 травня 2018 року по 07 жовтня 2019 року у розмірі 3 912, 33 дол. США підлягають задоволенню.

Разом з цим, щодо стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів звертає увагу на таке.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець- це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовано правовідносини за участю споживача.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання особою, яка є виконавцем чи надає споживачу послуги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, зазначено, що базою нарахування пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (пункт 68).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», позаяк дійсно сума банківського вкладу не є вартістю роботи (послуги) в розумінні частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та на неї не нараховується пеня, однак базою на яку нараховується пеня, у даному випадку, є відсотки за договором, які не було виплачено позивачу.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07.10.2019 у справі № 754/2093/16-ц з відповідача стягнуто на користь позивача вісім процентів річних за період з 07.03.2014 року до 15.05.2018 року, що складає 11 752,33 долара США.

Крім цього, за період з 16.05.2018 року по 07.10.2019 року підлягають стягненню вісім процентів річних у розмірі 3 912, 33 дол. США, а тому колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 3 відсотків вартості послуг за період з 18.09.2019 (з урахуванням річної позовної давності) по 07.11.2019 (дата набрання законної сили рішенням про розірвання депозитного договору), що розраховуються за формулою: 15 664,66 * 3 * 51 : 100 = 23 966,92 дол. США., що в перерахунку на національну грошову одиницю України гривню згідно офіційного курсу НБУ станом на 17.09.2020 складає 673 938,08 грн.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» щодо неналежності відповідача відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, повторюють доводи заперечень, наданих у суді першої інстанції, належну оцінку яким надано місцевим судом, з якою погоджується колегія суддів, що також підтверджується судовою практикою.

Так, у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц зазначено, що доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитор надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 , від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 у подібних правовідносинах.

Твердження представника АТ КБ «ПриватБанк» про те, що датою фактичного виконання рішення суду про стягнення коштів є 28.04.2020, оцінюються колегією суддів критично, позаяк з матеріалів справи вбачається, що 09.06.2020 на рахунок позивача на підставі виконавчого листа №754/2093/16-ц Деснянського районного суду міста Києва, виданого 13.12.2019 року зараховано 35 000,00 доларів США.

Колегія суддів бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 частково заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2022 року в частині відмови у стягненні пені скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню за період з 18.09.2019 по 07.11.2019 у розмірі 673 938 (шістсот сімдесят три тисячі дев`ятсот тридцять вісім) гривень 08 копійок.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: