КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 755/6074/21 Головуючий у суді першої інстанції - Катющенко В.П.
Номер провадження № 22-ц/824/8053/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк», подану представником Луньовою Анною Геннадіївною, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та просило суд: звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: трикімнатну квартиру, загальною площею 115,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами № 42.05-07/316 від 26 грудня 2005 року та № 42.06-07/044 від 21 березня 2006 року, а саме: за договором № 42.05-07/316 від 26 грудня 2005 року: за кредитом - 48 065,05 доларів США, за відсотками - 74 065,20 доларів США; за договором № 42.06-07/044 від 21 березня 2006 року: за кредитом - 22 740,85 доларів США, за відсотками - 31 653,89 доларів США, на користь АТ «Альфа-Банк» шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в сумі 3 735 500 грн; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 56 032,50 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що з 15 жовтня 2019 року він є правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк». Між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 були укладені кредитні договори 42.05-07/316 від 26 грудня 2005 року та № 42.06-07/044 від 21 березня 2006 року, відповідно до яких банк надав відповідачу справі у кредит грошові кошти, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договорами повертати отримані у кредит грошові кошти та виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строк та на умовах, що передбачені договорами.

Позивач зазначив, що банк свої зобов`язання за договорами виконав, надавши позичальнику кредит, а відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту не виконав у повному обсязі.

В результаті неналежного виконання позичальником ОСОБА_1 умов кредитних договорів станом на 04 березня 2021 року він має заборгованість: за договором № 42.05-07/316 від 26 грудня 2005 року: за кредитом - 48 065,05 доларів США, за відсотками - 74 065,20 доларів США; за договором № 42.06-07/044 від 21 березня 2006 року: за кредитом - 22 740,85 доларів США, за відсотками - 31 653,89 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договорами між кредитором та позичальником 21 березня 2006 року був укладений іпотечний договір № 42.02-11/60, за яким відповідач ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 115,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На день укладення іпотечного договору вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 749 624,58 грн.

Згідно з висновком про вартість майна від 12 березня 2021 року вартість об`єкта оцінки становить 3 735 500 грн, без ПДВ.

Відповідно до п. 9 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: - у випадку невиконання основного зобов`язання; - у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов договору іпотеки; - у інших випадках передбачених законодавством України. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержатель, у тому числі, за рішенням суду. З урахуванням викладеного позивач просив суд задовольнити вказаний позов.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ «Сенс Банк» - Луньова А.Г. подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку суд виходив із вчинення виконавчого напису на договорі іпотеки як на єдину підставу, оскільки вважав, що іпотекодержатель має право обрати лише один спосіб задоволення своїх вимог. Проте такий висновок суду не відповідає нормам чинного законодавства, сталій практиці Верховного Суду, дійсним обставинам та матеріалам справи.

Так, представник банку вказує, що станом на день звернення із позовом рішення про звернення стягнення не виконано боржником як в судовому, так і в позасудовому порядку.

Зазначає, що відповідно до висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17, способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені сторонами в іпотечному договорі, не є взаємовиключними, тобто, на думку апелянта, висновки суду першої інстанції, що використавши своє право на позасудовий захист шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, кредитор втратив право на інші способи захисту не відповідають нормам ЦК України та не є подвійним стягненням.

Крім того, банк вказує, що виконавчий напис вчинено у 2018 році, на примусовому виконанні не перебував та не перебуває, а строк пред`явлення його до виконання сплив. Також неможливо звернути стягнення на один і той самий предмет іпотеки двічі.

Враховуючи вказане в апеляційній скарзі, представник АТ «Сенс Банк» - Луньова А.Г. просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - Дикого Ю.О. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 315,79 грн та сплачений судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення у сумі 454 грн. В решті вимог заяви - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ «Сенс Банк» - Луньова А.Г. подала апеляційну скаргу та вказує, що розмір витрат на правничу допомогу явно завищений, не відповідає складності справи, а також не підтверджена жодними доказами, а тому підлягає зменшенню.

Так, апелянт вказує, що до заяви не було додано жодного підтвердження дійсності сплати заявлених коштів, а розрахунок вартості та витраченого часу, зазначені в акті, не відповідають реаліям юридичної практики та співмірності витраченого часу на підготовку різних типів процесуальних документів.

Апелянт наголошує, що відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний розмір та просить апеляційний суд скасувати додаткове судове рішення та ухвалити нове, яким залишити без задоволення вимоги про стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат на правничу допомогу за недоведеністю або максимально зменшити їх розмір з огляду на співмірність.

23 червня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Дикого Ю.О. на апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року, відповідно до якого звертає увагу, що позивачем не було повідомлено суд про задоволення своїх вимог у один із передбачених договором способів, що свідчить про намір позивача задовольнити вимоги у інший (додатковий) спосіб, що суперечить умовам договору, а саме п. 4.5 ст. 4 іпотечного договору, де сторонами було погоджено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів, який іпотекодержателем використаний.

Так, представник відповідача вважає, що сторони договору скористались принципом свободи договору та відступили від положень ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку», узгодивши в п. 4.5 лише один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, тож відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №306/2053/16 у випадку, якщо у договорі і законі по різному урегульовані питання звернення стягнення на предмет іпотеки, то застосуванню підлягають вимоги договору, якщо такі не суперечать закону чи не заборонені законом.

Посилаючись на вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, що призвело до зміни строку зобов`язання, представник ОСОБА_1 - Дикий Ю.О. вказує на перебіг строку позовної давності, що почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту, а тому просить застосувати строки позовної давності, у випадку, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Враховуючи викладене, представник відповідача просить залишити апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 18 750 грн.

Також, 23 червня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Дикого Ю.О. на апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року, у якому представник відповідача вказує, що відповідно до висновків Верховного Суду витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежного від того чи їх вже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено. Тож твердження апелянта щодо ненадання доказів сплати грошових коштів є передчасним та не ґрунтується на вимогах закону.

Представник відповідача вважає, що ним підтверджено належними доказами обсяг наданих послуг і виконаних робіт за договором про надання правової допомоги, що підтверджено актом приймання-здачі наданої правової допомоги від 12 лютого 2023 року та їх вартість склала 37 732, 19 грн, з яких судом задоволено 20 315,79 грн, тобто частину послуг виключено з переліку витрат, а ще частину судом зменшено в розмірі вартості за клопотанням банку.

Вважаючи, що апелянтом не доведено порушення норм процесуального права при ухваленні додаткового рішення, представник ОСОБА_1 - Дикий Ю.О. просить залишити без задоволення вимоги апеляційної скарги банку, а оскаржуване додаткове судове рішення - без змін.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта, АТ «Сенс банк» Подольський А.Ю. підтримав доводи,викладені в апеляційних скаргах на рішення та додаткове рішення суду, та просив задовольнити дані скарги, рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві, та мотивів, викладених в апеляційній скарзі. В частині стягнення коштів на правничу допомогу на користь відповідача відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Дикий Ю.О. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційних скаргах на рішення та додаткове рішення суду, та просив залишити дані апеляційній скарги без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду по суті позову. Крім того, якщо і врахувати, що висновок суду є помилковим в частині підстав для відмови, то позивачем пропущений строк позовної давності на вказане звернення і відповідачем до суду першої інстанції було подано відповідну заяву, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Вважає додаткове рішення суду про покладення на позивача витрат по сплаті відповідачем послуг адвоката таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що що між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №42.05-07/316 від 26.12.2005, за умовами якого кредитор зобов`язався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 70 950,00 доларів США, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5 процентів річних на рік в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

Також сторонами було укладено ряд додаткових угод до вказаного договору кредиту, зокрема: додаткова угода № 1 від 25.06.2009, якою сторони збільшили процентну ставку до 14,00 процентів річних, починаючи з 03.11.2008, та узгодили графік погашення кредиту, з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 25.12.2020; додатковий договір № 2 від 08.10.2014, яким сторони погодили змінити порядок сплати заборгованості за договором; договір про внесення змін № 3 від 13.11.2014, яким у зв`язку з переходом кредитора на нове програмне обслуговування сторони дійшли згоди договір кредиту викласти в нові редакції, а саме: кредитор зобов`язався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 49 065,05 доларів США, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14,00 процентів річних на рік в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором; договір про внесення змін № 4 від 13.11.2014 (а.с. 5-24).

Крім того, 21.03.2006 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №42.06-07/044, за умовами якого кредитор зобов`язався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 33 211,00 євро, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 10,5 процентів річних на рік в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Також сторонами було укладено ряд додаткових угод до договору кредиту, зокрема: додаткова угода № 1 від 25.06.2009, якою сторони збільшили процентну ставку до 13,00 процентів річних, починаючи з 03.11.2008, та узгодили графік погашення кредиту, з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 20.03.2021; додатковий договір № 2 від 08.10.2014, яким сторони погодили змінити порядок сплати заборгованості за договором; договір про внесення змін № 3 від 13.11.2014, яким у зв`язку з переходом кредитора на нове програмне обслуговування сторони дійшли згоди договір кредиту викласти в нові редакції, а саме: кредитор зобов`язався надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 23 370,85 євро, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13,00 процентів річних на рік в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором; договір про внесення змін № 4 від 13.11.2014 (а.с. 25-39).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за договорами кредиту № 42.05-07/316 від 26.12.2005 та № 42.06-07/044 від 21.03.2006 між кредитором АКБ СР «УКРСОЦБАНК» та позичальником, яким є ОСОБА_1 , укладено іпотечний договір № 42.02-11/60 від 21.03.2006, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Марченко О.І., за реєстровим № з-125, відповідно до якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 115,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 749 624,58 грн (а.с. 40-42).

Також, сторонами були укладені договори про внесення змін до іпотечного договору, зокрема.

За договором про внесення змін № 1 від 25.06.2009 до іпотечного договору 42.02-11/60 від 21.03.2006 сторони привели п. 1.3.1 та п. 1.4.1 іпотечного договору у відповідність до досягнутої згоди за кредитними договорами про збільшення строку кредитування (а.с. 43, 44).

За договором про внесення змін № 2 від 25.06.2009 до іпотечного договору 42.02-11/60 від 21.03.2006 сторони внесли зміни та доповнення до п.п. 1.10, 2.1.9 іпотечного договору, у зв`язку з державною реєстрацією зі іпотекодавцем права власності на предмет іпотеки, за яким предмет іпотеки було змінено на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 45).

Згідно з п. 4.1 договору іпотеки № 42.02-11/60 від 21.03.2006 у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основних зобов`язань, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пп. 4.5.1 п. 4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема: на підставі рішення суду: або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Крім вказаного, судом було встановлено, що 28 лютого 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» у порядку позасудового врегулювання спору звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. із заявою про вчинення виконавчого напису та 28 лютого 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 3249, про звернення стягнення на предмет іпотеки на квартиру АДРЕСА_3 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 42.06-07/044 від 21.03.2006 та за кредитним договором № 42.05-07/316 від 26.12.2005 на загальну суму 4 017 409, 76 грн. за період 11.10.2015 по 11.10.2017, боржником за якими є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 . (а.с. 115 т.1).

15.03.2021 банк звернувся до позичальника з вимогою про усунення порушень, вимогою про добровільне виселення. Відповідно до вимоги банк вимагав від позичальника протягом 30 днів або сплатити заборгованість по кредиту та відсотках за користування кредитом, яка станом на дату розрахунку становила у загальному розмірі 54 394,74 євро за договором 42.06-07/044 від 21.03.2006 та 122 130,25 доларів США за договором 42.05-07/316, або добровільне звільнення всіма мешканцями житлового приміщення, що є предметом іпотеки. Крім того, зазначеною вимогою боржника було повідомлено, що у разі невиконання зазначеної вимоги, банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», шляхом подачі до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення виконавчого напису нотаріуса (а.с. 46, 47).

Звертаючись до суду з позовом АТ «Альфа-Банк» посилалося на те, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань станом на 04.03.2021 утворилася заборгованість у загальному розмірі 54 394,74 євро за договором 42.06-07/044 від 21.03.2006 та 122 130,25 доларів США за договором 42.05-07/316, тому для задоволення вимог кредитора необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у відповідності до умов іпотечного договору № 42.02-11/60 від 21.03.2006, шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в сумі 3 735 500,00 грн.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що з іпотечного договору № 42.02-11/60 від 21 березня 2006 року вбачається, що сторонами було погоджено та визначено способи та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Так, сторони визначили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів, що визначені у п. 4.5. статті 4 Іпотечного договору. І так як банк, будучи іпотекодержателем уже реалізував один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки - на підставі виконавчого напису нотаріуса, то повторне звернення іпотекодержателя із позовом про звернення стягнення на цей же предмет іпотеки в інших спосіб - на підставі рішення суду є неправомірним та взаємовиключним від попереднього та з цих підстав дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права суперечить умовам договору, а саме пункту 4.5. статті 4 Іпотечного договору.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав не правильного обраного способу захисту порушеного права не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами № 42.05-07/316 від 26 грудня 2005 року та № 42.06-07/044 від 21 березня 2006 року ( із відповідними змінами до даних договорів та додатковими угодами та змінами) у зв`язку з чим ПАТ «Укрсоцбанк» реалізував своє право на судовий захист та звернувся у 2016 році до Дніпровського районного суду міста Києва із позовами до ОСОБА_1 про стягнення не повернутого кредиту та заборгованості за вказаними кредитними договорами.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 травня 2016 року у справі № 755/4605/16-ц позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 42.06-07/044 від 21.03.2006 станом на 11.12.2015 у розмірі 48 296 (сорок вісім тисяч двісті дев`яносто шість) Євро 01 євроцентів, що за курсом НБУ еквівалентно 1 235 023 (один мільйон двісті тридцять п`ять тисяч двадцять три) грн. 18 коп. (а.с. 109, 110 т.1).

Крім того, заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 травня 2016 року у справі № 755/4286/16-ц позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 42.05-07/316 від 26.12.2005 станом на 11.12.2015, яка складає 109 623 (сто дев`ять тисяч шістсот двадцять три) доларів 62 центів США, що в еквіваленті за курсом НБУ складає 2 561 719 (два мільйони п`ятсот шістдесят одна тисяча сімсот дев`ятнадцять) грн. 62 коп. (а.с. 112, 113 т.1).

Таким чином банк реалізував своє право на стягнення із відповідача несвоєчасно повернутої суми кредиту та всю суму кредитних коштів.

При цьому доказів щодо пред`явлення стягувачем ПАТ «Укрсоцбанк» вказаних рішень в порядку примусового виконання позивачем суду не подано.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що позикодавець, будучи також іпотекодержателем, звернувся 28 лютого 2018 року до приватного нотаріуса КМНО Чуловського В.А. та отримав в останнього виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 115 т.1).

При цьому, звертаючись до приватного нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису в частині звернення стягнення на предмет іпотеки : трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 ПАТ «Укрсоцбанк» на підтвердження виконання положень ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» надав нотаріусу копію вимоги, направленої іпотекодавцю ОСОБА_1 від 07 грудня 2017 року згідно до якої зазначив про нараховану банком заборгованість за кредитним договором станом на 11 жовтня 2017 року в розмірі 98951, 99 доларів США за кредитним договором №42.05-07/316 від 26 грудня 2005 року, та 44335,22 ЄВРО станом на 26 жовтня 2017 року за кредитним договором № 42.06-07/044 від 21 березня 2006 року ( а.с. 116,117 т.1).

Як вбачається із пояснень позивача, викладених у позовній заяві та апеляційній скарзі, виконавчий напис нотаріуса від 28 лютого 2018 року протягом трьох років не був пред`явлений до примусового виконання.

Разом із тим, АТ «Альфа-Банк» після перебігу трирічного строку пред`явлення виконавчого напису до виконання у квітні 2021 року звернулося до суду із вказаним позовом та просило у судовому порядку звернути стягнення на той же предмет іпотеки : квартиру АДРЕСА_3 .

При цьому банк мотивував свої вимоги розрахунком заборгованості вже станом на 04 березня 2021 року за кредитним договором №42.05-07/316 від 26 грудня 2005 року в розмірі 122130,25 доларів США, із яких 48065, 05 доларів США заборгованості за тілом кредиту, та 74065,20 доларів США заборгованості за відсотками та за кредитним договором № 42.06-07/044 від 21 березня 2006 року в розмірі 54394,74 доларів США із яких 22740,85 доларів США заборгованість за тілом кредиту та 31653,89 доларів США заборгованість за відсотками.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги АТ «СЕНС Банк» щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права - Закону України «Про іпотеку», колегія суддів враховує наступне.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, відповідно до статей 12 і 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Укладаючи 21 березня 2006 року Іпотечний договір №42.02-11/60 сторони погодили умовами звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію в статті 4 Договору іпотеки.

Згідно з пунктом 4.1. даного Договору - у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основних зобов`язань, іпотекодержатель має право вдовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.2. іпотечного договору визначено право іпотекодержателя вимагати довгострокового виконання основних зобов`язань іпотекодавцем, у разі порушення обов`язків, встановлених договором, а в разі його не виконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до підпункту 4.5. іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій собі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

У разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішення суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження (пп. 4.6.2. п. 4.6.1. іпотечного договору). Пунктом 4.7. іпотечного договору визначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса, реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ «СЕНС Банк», суд першої інстанції мотивував своє рішенням тим, що Банком як іпотекодержателем, на той час ПАТ «Укрсоцбанк», уже було реалізовано право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса, а тому повторне звернення на цей же предмет іпотеки на підставі рішення суду не допускається, бо є взаємовиключним.

Однак, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи 02 липня 2019 року справу № 916/3006/17 зробила наступні правові висновки : «65. Як досліджено судами, пунктом 6.2 іпотечного договору сторони передбачили, що за вибором іпотекодержателя застосовується один з наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду (підпункт 6.2.1); у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 6.2.2); згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в підпунктах 6.2.3.1 та 6.2.3.2 цього пункту договору (підпункт 6.2.3).

66. Як зазначалося раніше, Банк набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки після звернення до ТОВ "Укркава" з відповідними вимогами про усунення порушення зобов`язань та дострокове повернення кредиту за кредитним договором (листи № 28/01-3/86/7402, 28/01-3/86/7403 від 04 травня 2016 року). У разі невиконання цієї вимоги, Банк попереджав, що буде змушений звернути стягнення на предмет іпотеки в будь-який спосіб, передбачений пунктом 6.2 іпотечного договору, в тому числі за рішенням суду.

67. Реалізуючи своє право з урахуванням пункту 6.2 іпотечного договору, Банк 14 червня 2016 року звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та застави; просив у рахунок часткового погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором. Господарський суд Одеської області ухвалою від 17 червня 2016 року порушив провадження у справі № 916/1610/16.

68. Велика Палата Верховного Суду вважає, що способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені сторонами в іпотечному договорі, не є взаємовиключними за умови відсутності спору щодо наявності боргу і його розміру.

69. Тому хоч на момент звернення до нотаріуса Банк уже застосував один з передбачених пунктом 6.2 іпотечного договору способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя - в судовому порядку, але подальше звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису (в позасудовому порядку) не суперечить положенням іпотечного договору та положенням Закону України "Про іпотеку" зважаючи на відсутність у цій справі спору щодо наявності боргу і його розміру, вказаного у виконавчому написі нотаріуса.»

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладених обставин, а також беручи до уваги той факт, що сторонами у даній справі не оспорюється наявність боргу відповідача перед позивачем, а також і той факт, що виконавчий напис, вчинений 28 лютого 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на квартиру АДРЕСА_3 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 42.06-07/044 від 21.03.2006 та за кредитним договором № 42.05-07/316 від 26.12.2005 на загальну суму 4 017 409, 76 грн. за період 11.10.2015 по 11.10.2017, боржником за якими є ОСОБА_1 , не пред`являвся до виконання та не перебуває на виконанні в порядку примусового виконання, тому висновок суду щодо недопустимості звернення стягнення на вище вказаний предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_3 , за рішенням суду, на думку колегії суддів, є помилковим.

Разом із тим, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволення позовних вимог по суті правильним, однак, не з підстав недоведеності позовних вимог, а з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки "піддається" впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17.

При цьому позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не ухваленням судом судового рішення.

Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження № 61-3872св18).

Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено.

Так, вказаними матеріалами справи встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» реалізувало своє право на дострокове стягнення заборгованості за кредитними договорами ще у 2016 році, пред`явивши відповідні позовні вимоги до ОСОБА_1 у справах №755/4605/16 по кредитному договору 42.06-07/044 та №755/4286/16 по кредитному договору 42.05-07/316 та отримав відповідні судові рішення 23 травня 2016 року у справі №755/4286/16 та 23 травня 2016 року у справі №755/4605/16 ( а.с. 109-113 т.1).

Тобто, цими судовим рішенням стягнуто заборгованість за кредитом у повному обсязі як прострочену, так і поточну, що свідчить про зміну строку виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.

Таким чином у судовому порядку у травні 2016 року було встановлено факту невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитними договорами.

У справі, яка переглядається, установлено, що укладеним іпотечним договором сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основних зобов`язань, іпотекодержатель має право вдовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки ( п.4.1 Іпотечного договору № 42.02-11/60).

Згідно з частиною першою статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У справі № 6-990цс15 Верховний Суд України сформульовано висновок про те, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя - протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлені Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 446/1022/14.

У випадку пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як і у випадку пред`явлення кредитором позову до боржника про стягнення кредитної заборгованості, кредитор заявляє про порушення боржником права кредитора на належне виконання основного зобов`язання, у зв`язку з чим кредитор просить суд захистити це право. А тому звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки або з позовом про стягнення грошового боргу спрямовані на захист права кредитора на належне виконання боржником основного зобов`язання за кредитним договором.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 звертала увагу на те, що закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-1763цс16 сформульовано висновок, що перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, у тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Так, укладаючи 26 грудня 2005 року договір кредиту № 42.05-07/316 кредитор АКБ СР «Укрсоцбанк» та позичальник ОСОБА_1 обумовили строк повернення грошових коштів взятих у кредит та відсотків за користування даними коштами до 25 грудня 2020 року ( п. 1.1 вказаного Договору) ( а.с. 10 т.1).

Укладаючи 21 березня 2006 року договір кредиту № 42.06-07/044 кредитор АКБ СР «Укрсоцбанк» та позичальник ОСОБА_1 обумовили строк повернення грошових коштів взятих у кредит та відсотків за користування даними коштами до 20 березня 2016 року ( п.1.1.2 вказаного Договору ( а.с. 25 т.1). Разом із тим, 25 червня 2009 року сторонами вказаного кредитного договору була укладена додаткова угода №1, якою були внесені зміни до 1.1.1 і строк виконання зобов`язань із повернення коштів був визначений до 20 березня 2021 року (п.1 Додаткової угоди) ( а.с. 28 т.1).

Однак, із матеріалів справи вбачається, що позикодавець - ПАТ «Укрсоцбанк» у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за вказаними кредитними коштами у 2016 році звернувся до суду із позовами і судовими рішеннями від 23 травня 2016 року вказані грошові кошти були стягнути із ОСОБА_1 на користь банку у справі №755/4605/16 по кредитному договору 42.06-07/044 та №755/4286/16 по кредитному договору 42.05-07/316.

Крім того, 28 лютого 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса (а.с.115, т.1).

Тож, пред`явивши позов про стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання основного зобов`язання із 25 грудня 2020 року по кредитному договору договору 42.05-07/316 та із 20 березня 2021 року по кредитному №42.06-07/044 на 2016 рік стягнення грошових коштів за вказаними кредитним договорами. Крім того, пред`явивши 07 грудня 2017 року вимоги про повернення кредитних коштів (як строкову заборгованість, так і прострочену) (а.с.116,117 т.1), що є підставою для початку відліку позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення кредитної заборгованості, яка спливла 07 грудня 2020 року, а з цим позовом банк звернувся до суду лише у квітні 2021 року, отже, позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявив відповідач у своїй заяві від 25 липня 2022 року в суді першої інстанції ( а.с. 157 т.1), тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову саме на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Щодо апеляційної скарги АТ «Сенс Банк» на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року , то колегія суддів враховує наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 141 ЦПК України).

Разом з тим чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За частиною першою статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині другій статті 141 ЦПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, у частині п`ятій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Зокрема, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, також визначені положеннями частин четвертої, п`ятої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою - п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами третьою - п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Частина третя статті 137 ЦПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оцінюючи зміст зазначених приписів, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Частина третя статті 137 ЦПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Враховуючи викладене, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Викладене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

З матеріалами справи убачається, що 20 грудня 2021 року між адвокатом Диким Юрієм Олеговичем та ОСОБА_1 був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги (далі - Договір), предметом якого є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом, відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів клієнта, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених даним договором, а також додатками та додатковими угодами до нього.

Так, п. 3.1. Договору визначено, що вартість надання правової допомоги визначається в Додатку № 1 до цього Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору.

Додатком № 1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.12.2021 погоджено сторонами вартість послуг правової (правничої) допомоги, у таблиці, з розрахунку ціна послуг за 1 (одну) годину.

Відповідно до Акту приймання-здачі надання правової (правничої) допомоги за Договором від 20.12.2021, за яким адвокат надав, а клієнт прийняв правову (правничу) допомогу у справі № 755/6074/21 за період з 20.12.2021 по 12.02.2023 включно в обсягах, зазначених у таблиці, з витраченим часом - 16 год. 39 хв. на загальну суму 37 732,19 грн.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених відповідачем вимог про компенсацію витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що на підтвердження аргументів понесених витрат щодо надання правової (правничої) допомоги адвокатом Диким Ю.О. надано до суду: додаток № 1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.12.2021, у якому визначена вартість послуг правової (правничої) допомоги та Акт приймання-здачі надання правової (правничої) допомоги за Договором від 20.12.2021, за яким адвокат надав, а клієнт прийняв правову (правничу) допомогу у справі № 755/6074/21 за період з 20.12.2021 по 12.02.2023 включно в обсягах, зазначених у таблиці, з витраченим часом - 16 год. 39 хв. на загальну суму 37 732,19 грн.

Перевіряючи доводи відповідача та заперечення позивача, а також враховуючи характер спірних правовідносин, складність справи, співмірність понесених витрат, значення справи для сторін, кількість проведених судових засідань по суті, вимоги розумності і справедливості, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення вимог відповідача про стягнення судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, в розмірі 20 315,79 грн, яка вирахувана судом виходячи зі ставок вартості правничої допомоги, визначеної в Додатку №1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.12.2021 та видом наданих послуг зазначених в Акті приймання-здачі надання правової (правничої) допомоги за Договором від 20.12.2021.

Обґрунтовуючи вказаний висновок суд першої інстанції частково погодився із доказами, наданими відповідачем в частині обсягу та вартістю наданих послуг, що визначені в п. 1, 6, 7 Акту приймання-здачі надання правової (правничої) допомоги за Договором від 20.12.2021. В той же час, суд не погодився з визначеним часом надання послуг зазначених в п.п. 2, 3, 4, 8, 9 Акту, оскільки матеріали даної справи не містять великий об`єм письмових доказів, для їх вивчення та аналізу, а також складання, на думку суду, було достатньо по 1 годині, у зв`язку з чим до стягненню підлягає вартість 1 год. таких робіт, визначеної в Додатку №1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.12.2021. Щодо підготовки та подання до суду клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача (п.5 Акту), такі витрати не підлягають стягненню, оскільки така послуга не була направлена на захист прав та інтересів відповідача, таке клопотання подане представником відповідача - адвокатом Диким Ю.О., у зв`язку з його неможливістю прибути у судове засідання у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим і доводи апелянта такими, що його не спростовують, оскільки суд першої інстанції в додатковому рішенні мотивував дане рішення із врахуванням доводів відповідача та заперечень позивача, із дослідженням обсягу та складеності матеріалів справи та характеру правовідносин, які склалися між сторонами.

Таким чином, доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в додатковому рішенні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права в частині мотивів відмови у задоволенні позову, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні. В іншій частині рішення суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс банк» є правильними.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у справі ОСОБА_1 з метою захисту від поданої позивачем апеляційної скарги вимушений був звертатися за правничою допомогою до адвоката Дикого Ю.О. та відповідно нести витрат на правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду.

Так, відповідно до укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Диким Ю.О. договором про надання правничої допомоги від 20 грудня 2021 року та ордеру на надання правничої допомоги від 19 червня 2023 року ( а.с. 107 т.2), останній представляв інтереси відповідача у вказаній справі на стадії апеляційного розгляду та надавав відповідні послуги правника згідно до акту приймання-здачі правової допомоги, обсяг наданих робіт склав 18 750 грн.

Колегія суддів, враховуючи складність справи, співмірність понесених витрат, значення справи для сторін, вимоги розумності і справедливості вважає розмір вказаних витрат законним, обґрунтованим та співмірним із предметом спору та характером спірних правовідносин, та визнає їх такими що підлягають компенсації відповідачу за рахунок позивача у справі.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк», подану представником Луньовою Анною Геннадіївною на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 рокузмінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк», подану представником Луньовою Анною Геннадіївною, на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року залишити без задоволення, а додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 18750 грн понесених витрат по сплаті правничої допомоги на стадії апеляційного розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 15 вересня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв