Ухвала

Іменем України

14 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 754/19209/21

провадження № 61-13007ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року, у складі судді Баркової Н. В., та постанову Харківського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Маміної О. В., Яцини В. Б., у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дубаса Артура Михайловича, стягувачі: акціонерне товариство «Банк Фінанси і кредит», товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Кредит-Капітал»,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на бездіяльність начальника Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дубаса А. М., стягувачі: акціонерне товариство «Банк Фінанси і кредит», товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Кредит-Капітал».

Скарга мотивована тим, що 13 липня 2012 року Деснянським районним відділом Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 33367344 на підставі виконавчого листа від 14 червня 2012 року, за яким ОСОБА_1 є боржником. Того ж дня винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 14 травня 2013 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, виконавче провадження завершено.

29 травня 2013 року виконавчий лист надійшов до виконавчої служби повторно. 31 травня 2013 року Деснянським районним відділом Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження № 38198410. Того ж дня винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 27 червня 2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу та завершення виконавчого провадження № 38198410.

Наразі виконавчі провадження № 33367344 та № 38198410 завершено, а матеріали обох виконавчих проваджень знищено за терміном зберігання. Проте, арешти, накладені в рамках цих виконавчих проваджень, не скасовані.

ОСОБА_1 зазначив, що при закінченні виконавчого провадження виконавець зобов`язаний скасувати усі арешти та заборони, накладені в рамках такого виконавчого провадження. Однак, виконавцем цього здійснено не було. З урахуванням відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на його майно та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно, не зняття арешту з майна є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном.

ОСОБА_1 просив:

визнати протиправною бездіяльність начальника Деснянського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дубаса А. М., що полягає у не знятті арешту з майна боржника ОСОБА_1 , накладеного у виконавчих провадженнях № 33367344 та № 38198410;

зобов`язати начальника Деснянського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дубаса А. М. зняти арешт із усього його майна, накладений у виконавчих провадженнях № 33367344 та № 38198410.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

у частині 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. При цьому зазначена стаття не містить вказівки на обов`язок державного виконавця щодо зняття арешту при повернення виконавчого документу стягувачу. В свою чергу повернення виконавчого документу стягувачу не є підставою для закінченням виконавчого провадження в порядку ст.49 Закону України «Про виконавче провадження»;

повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання;

чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження», на яку також посилається заявник та його представник, передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Отже у державного виконавця в даному випадку були відсутні передбачені статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) підстави для зняття арешту з майна боржника, тому суд не може констатувати наявність незаконної бездіяльності державного виконавця. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11, де Верховний Суд дійшов висновку, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника;

боржник не виконав судове рішення, тому при поверненні виконавчого листа державний виконавець не мав підстав для зняття арешту, адже повернення виконавчого документа стягувачу без виконання не є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту;

доказів примусового або добровільного виконання на даний час рішення Жовтневого районного суду м. Харкова, яке набрало законної сили, та на підставі якого видавався виконавчий лист № 2-4 від 14 червня 2012 року про стягнення зі ОСОБА_1 суми заборгованості, заявником суду не надано. Також не надано заявником і даних щодо належного йому майна, наявність арешту на яке порушує права заявника, за захистом яких він звернувся до суду зі скаргою. У матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 звернувся до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з вимогою зняти арешти у виконавчих провадженнях ВП № 333677344 та ВП № 38198410, і йому в цьому було в цьому відмовлено;

з урахуванням досліджених по скарзі доказів відсутні передбачені законом підстави для зобов`язання начальника Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дубаса А. М. зняти арешт із усього майна ОСОБА_1 , накладеного у виконавчих провадженнях №33367344 та №38198410 та визнання його бездіяльності протиправною.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

згідно з частинами першою і другою статті 50 Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З огляду на наведені норми закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим. Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21, від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18, від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20, від 04 листопада 2022 року у справі № 686/6010/14-ц;

виконавчий лист, боржником у якому є ОСОБА_1 , двічі пред`являвся стягувачем до виконання. Постановами державного виконавця від 14 травня 2013 року і 27 червня 2014 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 7 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що майно боржника, розшук якого здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку. Арешти на майно боржника ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях № 33367344 та № 38198410 накладались державними виконавцями в інтересах стягувача на виконання рішення суду, яке дотепер не виконано. Оскільки арешт майна боржника є заходом, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню, то у випадку невиконання виконавчого документа про стягнення з боржника коштів немає підстав для зняття арешту з майна боржника;

сам лише факт повернення виконавчого листа стягувачу з підстав неможливості розшуку майна боржника, не є підставою для зняття арешту з майна та коштів боржника відповідно до вимог законодавства;

з урахуванням положення пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, повернення виконавчого документа стягувачу, коли заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, а також не позбавляє стягувача права звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. За таких обставин, суд першої інстанції правильно врахував, що постановами державного виконавця від 14 травня 2013 року і 27 червня 2014 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV. Тобто, виконавчі провадження не є закінченими, а тому немає підстав для застосування правових наслідків, передбачених частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV у вигляді зняття арешту;

установивши, що боржником не сплачено борг, виконавчий збір, судові витрати, та врахувавши, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення виконавчого провадження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , оскільки його доводи щодо неправомірної бездіяльності державної виконавчої служби не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15; від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17; від 01 серпня 2019 року у справі № 754/15469/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17, від 15 лютого 2023 року у справі № 202/1183/22, від 29 березня 2023 року у справі № 202/1182/22, ухвалах від 13 квітня 2023 року у справі № 2-5058/11 та 20 квітня 2023 року у справі № 2-681/2011;

посилання ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано правові висновки Верховного Суду, викладені у справі № 2/0301/806/11 від 13 липня 2022 року, у справі № 817/928/17 від 27 березня 2020 року, згідно яких наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном, судова колегія не бере до уваги, оскільки у цих справах суди встановили, що боржники погасили борг у добровільному порядку. Водночас, у справі, що переглядається, відсутні докази погашення ОСОБА_1 заборгованості перед стягувачем. Спір у справі № 2/0301/806/11 виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності виконавця у вигляді не зняття арешту у виконавчих провадженнях під час повернення виконавчих документів стягувачу, а у зв`язку з тим, що державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника на заяву особи про зняття арешту у зв`язку з виконанням виконавчого документу поза межами виконавчого провадження. Тож висновок суду щодо наявності підстав для зняття арешту у тій справі зроблений за інших фактичних обставин та не може бути застосований на користь скаржника у цій справі;

доводи ОСОБА_1 щодо того, що він не має обов`язку з досудового врегулювання спору та звернення до виконавця з вимогою про зняття арештів, судова колегія відхиляє, оскільки суд першої інстанції вказав на ці обставини. Разом з тим основною підставою для відмови у задоволенні скарги є не вони, а невиконання рішення суду;

твердження ОСОБА_1 щодо того, що заінтересовані особи не заперечували проти зняття арештів, матеріали виконавчих проваджень знищені, а строки на повторне звернення виконавчого листа до виконання пропущено, тобто повторне відкриття виконавчого провадження неможливо, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки стягувач не позбавлений права звернутися до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання;

апеляційний суд відхилив посилання ОСОБА_1 на те, що суд позбавив його можливості в будь-який інший передбачений законодавством спосіб скасувати накладений на його майно арешт, як безпідставні, адже право ОСОБА_1 на розпорядження належним йому майном без будь-яких обтяжень у вигляді арешту може бути поновлено, зокрема, шляхом добровільного виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова про стягнення заборгованості, виконавчий лист на примусове виконання якого виданий 14 червня 2012 року, яке він тривалий час не виконує. Наведене відповідає висновкам, що викладені у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09.

31 серпня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвали нове рішення, яким задовольнити скаргу.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що:

при завершенні виконавчого провадження державний виконавець був зобов`язаний скасувати усі арешти та заборони, накладені в рамках виконавчих проваджень на підставі статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) та пункту 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5;

судом не було застосовано правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 та постанові від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 щодо недопустимості невиправданого втручання у право особи на мирне володіння майном і умовами такого втручання назвав саме наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача. Такий правовий висновок сформований за сукупністю обставин, а не виключно за наявності добровільного виконання рішення суду боржником. І ключовою сукупністю обставин у даному випадку Верховний Суд зазначає наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, відсутність виконавчого провадження, відсутність претензій з боку стягувача, відсутність відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору;

законом не встановлено обов`язок скаржника щодо досудового врегулювання даного спору;

судом першої інстанції не було ураховано того факту, що державна виконавча служба не заперечувала про задоволення вимог скарги, а також відповідних заперечень не надійшло він інших заінтересованих осіб. Суд позбавив ОСОБА_1 можливості в будь-який інший передбачений законодавством спосіб скасувати накладений на його майно арешт. У даному випадку суди мають оцінювати обставини у всій сукупності. Стягувач не звертався з виконавчим листом до органів виконавчої служби протягом 8 років та у даному судовому процесу активної участі не приймає. Відомостей про несплату скаржником виконавчого збору матеріали справи не містять, а самі матеріали вже знищені. У разі доведення стягувачем наявності поважних підстав пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання протягом цілих 8 років, виконавча служба не буде позбавлена можливості повторно вжити заходи примусового виконання рішення суду. Відповідно ця сукупність обставин вказує на пряме порушення прав саме скаржника у вільному володінні своїм майном, яке знаходиться під арештом у неіснуючому виконавчому провадженні за відсутності вимог стягувача.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що на виконанні Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебував виконавчий лист №2-4 від 14 червня 2012 року, виданий Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Слобожанське РУ» Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 суми заборгованості в розмірі 3 993,98 доларів США та 104 092,43 грн пені, судового збору за розгляд справи в суді в розмірі 1 360,04 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120,00 грн, що надійшов до відділу на виконання 11 липня 2012 року.

13 липня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 33367344.

15 серпня 2012 року державним виконавцем винесено постанови про арешт майна боржника та про розшук майна боржника, а саме: автомобілю марки «SUBARU LEGACY», тип кузова: легковий седан-в, № кузова: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 . Того ж дня державним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження.

14 травня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про поновлення виконавчих дій. Того ж дня державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій), оскільки майно боржника не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку, копію якої разом з оригіналом виконавчого документа надіслано до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Слобожанського РУ Акціонерного товариства «Банк» Фінанси та Кредит».

29 травня 2013 року вищевказаний виконавчий документ повторно надійшов до відділу на виконання.

31 травня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 38198410 та постанову про арешт майна боржника.

27 червня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 7 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій), копію якої разом з оригіналом виконавчого документу надіслано до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Слобожанського РУ Акціонерного товариства «Банк» Фінанси та Кредит».

Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві повідомив суд, що надати належним чином завірені копії матеріалів виконавчих проваджень № 33367344 та № 38198410 не має можливості, оскільки відповідно до розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07 червня 2017 року «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» строк зберігання виконавчих документів 3 роки. Строк зберігання реєстрів рекомендованої кореспонденції становить 1 рік.

23 лютого 2023 року до суду надійшло повідомлення про відступлення права вимоги, з якого вбачається, що 13 лютого 2018 року право вимоги за кредитним договором № М-337-06-ФО від 15 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_3 , поручителем за яким є ОСОБА_1 , було відступлене публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Кредит-Капітал» у складі лоту F07GL1963.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 761/35971/15-ц (провадження № 61-23265св18) вказано, що: «12 липня 2013 року щодо ОСОБА_4 було відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом за відповідною постановою старшого державного виконавця ВДВС Шевченківского РУЮ м. Києва Петрусенко Г.О. та в подальшому за постановою від 29 листопада 2013 року було накладено арешт на майно заявника - транспортні засоби, і визначено про стягнення з неї виконавчого збору в розмірі - 88 483 грн 32 коп. Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві Петрусенко Г. М. від 25 листопада 2014 року було повернуто виконавчий лист від 25 жовтня 2012 року стягувачу щодо ОСОБА_4 на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно із пунктом 9 частиною першою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції 1999 року) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 1999 року) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. З огляду на наведене суди дійшли правильного висновку про те, що, здійснюючи дії під час виконання зазначеного рішення суду, державний виконавець дотримався вимог Закону України «Про виконавче провадження» при вчиненні виконавчих дій по відкритому виконавчому провадженню щодо ОСОБА_4, як солідарного боржника, тому відсутні підстави для задоволення скарги останньої. При цьому виконавчий лист повернуто стягувачу і державний виконавець позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії при відсутності виконавчого провадження».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 263/1468/17 (провадження № 61-31540св18) зазначено, що «у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року по справі № 456/3731/18 (провадження №61-14581св20) зазначено, що «відповідно до пункту 9 частини першої, частини п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09 (провадження № 61-22895св19) вказано, що «частинами першою та другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаний з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відмовляючи у скарзі ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками, якого погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище норми права, дійшов до обґрунтованих висновків про те, що державний виконавець відмовляючи у знятті арешту з майна боржника діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження не є закінченим, а рішення суду є невиконаним, що заявником не оспорюється. Крім того, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав перешкоджання провадженню виконавчих дій або не здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, оскільки відповідно до положень статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим». При цьому державним виконавцем винесено постанову не про закінчення виконавчого провадження (стаття 49 наведеного вище Закону), а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 47 вказаного Закону), а не суду».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

Встановивши, що відсутні підстави для зняття арешту, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги.

Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 та постанові від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 травня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дубаса Артура Михайловича, стягувачі: акціонерне товариство «Банк Фінанси і кредит», товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Кредит-Капітал».

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков