Провадження № 2/761/6724/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі:

представника відповідача - ТОВ «Метіда»: Волосної Я.О.,

представника відповідача - ОСОБА_1 : ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метіда», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

04 квітня 2023 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метіда», третя особа - ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.

Під час слухання справи ОСОБА_1 був залучений як відповідач до участі у справі.

В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним Договір безвідсоткової фінансової позики №17 від 06.07.2018 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Метіда».

Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач з 13.10.2001 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

Як стало відомо позивачу, 06.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Метіда» та ОСОБА_1 був укладений договір безвідсоткової фінансової позики №17 за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Метіда» надало ОСОБА_1 фінансову позику в розмірі 2 000 000,00 грн. строком до 10.07.2018 року. В подальшому строк повернення позики неодноразово продовжувався, зокрема до 03.06.2020 року включно.

Крім того, 15.06.2020 року ОСОБА_1 підписав заяву про визнання грошових вимог перед відповідачем у розмірі 2 000 000,00 грн.

Так як позивач не надавала своєї згоди на укладення оскаржуваного договору, у відповідності до положень ст.65 СК України, позивач вважає що договір є недійсним, а тому для захисту порушеного права звернулась до суду з цим позовом.

26.05.2023 року до суду надійшов відзив представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Метіда» на заявлені вимоги в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначає представник, положеннями ст.65 СК України передбачено, що згода чоловіка чи дружини потрібна при вчиненні дій, спрямованих на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За договором позики ОСОБА_1 не розпоряджався майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки кошти отримані ним за договором позики не були власністю ні його, ні подружжя.

21.06.2023 року до суду надійшов відзив уповноваженого представника відповідача ОСОБА_1 в якому він зазначив, що не заперечує проти задоволення заявлених вимог. Як зазначив представник, на час укладення спірного договору він дійсно перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та не погоджував з нею своїх дій щодо укладення договору позики, усної чи письмової згоди на укладення зазначеного договору не отримував. Крім того представник зауважив, що визнання договору недійсним не порушить прав обох сторін договору, оскільки при застосуванні двосторонньої реституції не буде жодних наслідків для сторін оскаржуваного договору.

Відповідь на відзиви до суду не надходила.

В судовому засіданні, яке відбулось 14.08.2023 року представник позивача вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити. В судове засідання, яке відбулось 11.09.2023 року представник позивача не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про відкладення слухання справи. Однак враховуючи що суд заслухав вступне слово сторони позивача, суду надані всі процесуальні заяви сторін, суд відхилив заявлене клопотання та на підставі положень статті 223 ЦПК України продовжив слухання справи у відсутність представника позивача.

Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Метіда» в судовому засіданні заперечила проти задоволення заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві.

Представник відповідача - ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення заявлених вимог та застосування двосторонньої реституції.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників відповідачів, оцінивши процесуальні заяви сторін, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 13.10.2001 року.

06.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Метіда» (далі - Позикодавець) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) був укладений Договір безвідсоткової фінансової позики №17 за умовами якого Позикодавець передав у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі 2 000 000,00 грн. строком до 10.07.2018 року.

До договору неодноразово вносились зміни в частині строків повернення грошових коштів та Додатковою угодою №6 від 02.06.2020 року сторони домовились повернути позику в строк до 03.06.2020 року.

При зверненні до суду з позовом, позивач зазначала, що вона не надавала згоди на укладення договору позики, тому у відповідності до положень діючого законодавства оскаржуваний договір має бути визнано недійсним.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки позика за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК).

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 7, 10, 76 - 81, 244-245, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метіда», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 21 вересня 2023 року

Суддя: Н.Г. Притула