Постанова

Іменем України

13 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 370/2951/14-ц

провадження № 61-11460 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

треті особи: приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Середюк Олександр Петрович, приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицький Андрій Петрович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 11 листопада 2021 року у складі судді Косенко А. В. та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Вербової І. М., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Середюк О. П., приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицький А. П., про визнання заяви про скасування заповіту та заповіту недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 04 червня 2010 року його рідна тітка - ОСОБА_4 склала заповіт, яким усе своє майно заповіла на його користь.

У квітні 2013 року ОСОБА_4 перенесла інсульт, у зв`язку з чим у період з 17 квітня 2013 року по 23 травня 2013 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Макарівській центральній районній лікарні (далі - Макарівська ЦРЛ). На час виписки вона могла самостійно пересуватися, але розписуватися не могла. Перебіг хвороби був тяжкий і вимагав стороннього догляду.

Після виписки з лікарні, ОСОБА_4 проживала разом із своєю сестрою (його матір`ю) у с. Городище Бориспільського району Київської області, де за нею здійснювався догляд, а на початку серпня 2014 року - поїхала до смт Макарів Макарівського району Київської області, де проходила стаціонарне лікування у зв`язку з ішемічною хворобою серця. Однак, стаціонарне лікування покращень не дало.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0, 1498 га, кадастровий номер :00:030:0022, та розташований на цій земельній ділянці житловий будинок.

18 жовтня 2014 року він звернувся до Макарівської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини, та дізнався, що 16 вересня 2014 року ОСОБА_4 склала новий заповіт на все своє майно на ім`я ОСОБА_2 . При цьому 09 вересня 2014 року ОСОБА_4 склала заяву, посвідчену приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А. П., якою скасувала попередній заповіт, складений на його ім`я.

У зв`язку із вадами зору та хворобою рук заява про скасування заповіту та новий заповіт були підписані від імені ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .

Посилаючись на те, що на момент посвідчення заповіту ОСОБА_4 перебувала у важкому та безпорадному стані, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, ОСОБА_1 , з урахуванням зміни позовних вимог, просив суд визнати недійсною заяву про скасування заповіту, складену 09 вересня 2014 року від імені ОСОБА_4 та засвідчену приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А. П., зареєстровану у реєстрі за № 1481; визнати недійсним заповіт від 16 вересня 2014 року, складений на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Середюком О. П., зареєстрований у реєстрі за № 1267.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 11 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсною заяву про скасування заповіту, складену 09 вересня 2014 року від імені ОСОБА_4 та засвідчену приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А. П., реєстраційний номер нотаріальних дій 1481.

Визнано недійсним заповіт, складений 16 вересня 2014 року від імені ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Середюком О. П., реєстраційний номер нотаріальних дій 1267.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що згідно з висновкомсудово-психіатричної експертизи від 25 листопада 2015 року № 228-ц, на момент засвідчення заяви 09 вересня 2014 року та складання заповіту від 16 вересня 2014 року ОСОБА_4 страждала на хронічні, стійкі психічні розлади у вигляді судинної деменції, а тому не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання таких заяви та заповіту недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2022 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 11 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Підставами касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказувала, що суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 128/2413/16, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу № 370/2951/14 із Макарівського районного суду Київської області.

У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили доводів та заперечень сторін, якими доказами вони підтверджуються; не встановили усіх фактичних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного вирішення справи, а відтак дійшли помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову.

Зазначає, що в основу оскаржуваних судових рішень покладено висновок судово-психіатричної експертизи комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» від 25 листопада 2015 року № 228-ц, який викликає сумніви у його правильності, оскільки будь-які клінічні ознаки деменції у ОСОБА_4 за життя були відсутні, подібний діагноз їй ніколи не виставлявся. Наведений судово-психіатричними експертами діагноз «Хронічний психічний розлад у вигляді судинної деменції (МКХ-10, Р01.0)» не відповідає чинній Міжнародній класифікації хвороб 10-го перегляду та не передбачений МКХ-10. За діагностичними критеріями МКХ-10 для достовірного діагнозу деменція відповідні симптоми мають спостерігатися протягом щонайменше 6 місяців.

Вважає, що судові експерти підійшли формально до визначення психологічного стану ОСОБА_4 .

Крім того, при оформленні вказаного висновку судовими експертами не дотримано вимоги Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 100/о «Висновок судово-психіатричного експерта № ____», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 липня 2014 року № 527; на бланку висновку відсутній гриф, який візуалізується в правому верхньому куті першої сторінки документа із посиланням на наказ МОЗ України; зліва на бланку відсутній штамп закладу із зазначенням електронної адреси, телефону установи, де виконувалась експертиза; відомості про дату, номер наказу МОЗ України, згідно якого судовому експерту Миславському В. І. присвоєно кваліфікаційну категорію та кваліфікаційний клас відрізняються на 1 та 7 сторінках експертного висновку. Крім того, експертиза була проведена з порушенням процесуальних строків для її проведення.

Судами не надано належної оцінки висновку спеціаліста судово-психіатричного експерта ОСОБА_6 від 31 березня 2020 року № 04-05/53, у якому зазначено, що наявність в особи діагнозу «астено-депресивний синдром, помірні когнітивні розлади» за своїми клінічними ознаками не впливають на її можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; діагноз «судинна деменція» (МКХ-10, Р01.0) ОСОБА_4 не виставлявся, з цього приводу до лікарів психіатрів вона не зверталася; відповідно до МКХ-10 перегляду, когнітивні розлади за своєю симптоматикою (Р 06.7) не досягають рівня, який би дозволив встановити діагноз «деменція»; правильність встановлення ОСОБА_4 експертами діагнозу «судинна деменція» викликає обґрунтований сумнів у зв`язку з відсутністю в останньої клінічно-доведених при житті ознак недоумства (деменції).

Також звертає увагу на те, що відповідачем неодноразово подавалися клопотання про призначення повторної посмертної судово-медичної експертизи, які безпідставно були залишені судами без задоволення, що позбавило відповідача можливості доказування у справі.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. Просив касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є племінником ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

04 червня 2010 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А. П. та зареєстрований в реєстрі за № 1481, згідно якого заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що за законом матиме право, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 12, т. 1).

Згідно із заявою, посвідченої приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А. П. 09 вересня 2014 року, зареєстрованою в реєстрі за № 2740, ОСОБА_4 , повністю розуміючи значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій, скасувала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дурицьким А. П. 04 червня 2010 року за реєстровим № 1481. У зв`язку з хворобою ОСОБА_4 текст документа перед його підписанням прочитаний нотаріусом уголос. У зв`язку з хворобою ОСОБА_4 , на її особисте прохання та у її присутності текст заяви підписано ОСОБА_5 (а. с. 47, т. 1).

16 вересня 2014 року, ОСОБА_4 склала новий заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Середюком О. П. та зареєстрований в реєстрі за № 1267, згідно якого заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що за законом матиме право, - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 46, т. 1).

У заповіті від 16 вересня 2014 року вказано, що на прохання ОСОБА_4 заповіт записаний з її слів нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та підписаний (складений) 16 вересня 2014 року о 15 год. 30 хв.

Вказаний заповіт був посвідчений у присутності запрошених ОСОБА_4 свідків - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . У заповіті вказано, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не може сама прочитати текст заповіту через вади зору, згідно статті 1253 ЦК України заповіт посвідчено в присутності названих вище свідків.

У посвідчувальному написі в заповіті від 16 вересня 2014 року вказано, що у зв`язку з вадами зору та хворобою рук ОСОБА_4 текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними нею свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і підписано за її дорученням ОСОБА_5 . У зв`язку з вадами зору ОСОБА_4 заповіт посвідчено удома, за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Згідно довідки від 09 жовтня 2014 року № 106-1/0 № 92 причиною смерті стала ішемічна хвороба серця, постінфарктний кардіосклероз (а. с. 6, т. 1).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 0, 1498 га, кадастровий номер :00:030:0022, а також розташований на цій земельній ділянці житловий будинок.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» від 25 листопада 2015 року № 228-ц, складеного судовими експертами Ктітарєвим О. М. та Миславським В. І. , ОСОБА_4 , 1942 року народження, станом на 09 вересня 2014 року та на 16 вересня 2014 року страждала на хронічні, стійкі психічні розлади у вигляді судинної деменції (МКХ-10; F01.0), не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; медикаментозна дія ліків, які були призначені та приймались ОСОБА_4 під час стаціонарного та амбулаторного лікування у період з 07 серпня 2014 року по 16 вересня 2014 року, не мала суттєвого впливу на її психічний стан (а. с. 198-201, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16- ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15.

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Встановлено, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 25 листопада 2015 року № 228-ц, складеного судовими експертами Ктітарєвим О. М. та Миславським В. І. , ОСОБА_4 , 1942 року народження, станом на 09 вересня 2014 року та на 16 вересня 2014 року страждала на хронічні, стійкі психічні розлади у вигляді судинної деменції (МКХ-10; F01.0), не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно Додатку до Уніфікованого клінічного протоколу первинної, вторинної (спеціалізованої), третинної (високоспеціалізованої) та паліативної медичної допомоги: Деменція, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 2016 року № 736, деменція є прогресуючим патологічним процесом. Функціонування мозку багато в чому залежить від стану судин. У випадку, коли доставка кисню до мозку зменшується, його клітини зазвичай гинуть, що може зумовити виникнення симптомів судинної деменції. Дані симптоми зазвичай виявляються раптово після інсульту або поступово в результаті декількох малих інсультів. Початкові стадії судинної деменції можуть проявлятися в першу чергу порушенням уваги, імпульсивною поведінкою, а також порушенням повсякденної діяльності, пов`язаним з необхідністю здійснення послідовного ланцюжка дій і операцій. Прояви судинної деменції, що виникають після судинної катастрофи, можуть посилюватися наявністю рухових порушень у хворих.

Отже, характерною ознакою судинної деменції є її раптовий розвиток в результаті інсульту або поступовий в результаті декількох малих інсультів.

Із наданих медичних карток амбулаторного хворого № 4-460, стаціонарного хворого № № 2567-404, 4771-717, 5072-760, 5961-638-1694, судами встановлено, що під час проходження ОСОБА_4 лікування у квітні-травні 2013 року в Макарівській ЦРЛ, останній було встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба III ступеню, гостре порушення мозкового кровообігу за типом ішемії в басейні лівої спино-мозкової артерії у вигляді правобічного геміпарезу (відсутність здатності рухів правої частини тіла) - інсульт, моторна афазія (відсутність мови), ішемічна хвороба серця, мінотлива аритмія, посилена форма тахисистолії, гіпертрофія лівого шлуночку серця (вікові зміни). Стан її здоров`я на дату виписки було зафіксовано як тяжкий, хвора ОСОБА_4 не могла самостійно пересуватись, розписатись, язик -девіація справа, мова - афазія, потребувала стороннього догляду. Внаслідок повторного інсульту у серпні 2014 року стан здоров`я хворої значно погіршився. Згідно запису від 19 серпня 2014 року, зробленого психіатром, свідомість хворої ясна, в часі та просторі орієнтується частково, не може без підказки назвати предмети побуту, не зв`язує місяці з порами року, настрій значно знижений, слабодухість (постійно плакала, емоційно реагувала на будь-які слова про родичів, звинувачували їх у тому, що забрали паспорт) (а. с. 104-136, т. 1).

Оцінивши висновок судово-психіатричної експертизи у сукупності з іншими доказами у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд,

встановивши, що ОСОБА_4 за своїм психічним станом на час засвідчення заяви 09 вересня 2014 року про скасування заповіту від 04 червня 2010 року та укладення нового заповіту 16 вересня 2014 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання заяви та заповіту недійсними.

Аргументи касаційної скарги про невідповідність діагнозу «судинна деменція», встановленого висновком судово-психіатричної експертизи від 25 листопада 2015 року № 228-ц, дійсному стану померлої ОСОБА_13 , з огляду на те, що таке захворювання має спостерігатися протягом щонайменше 6 місяців, є безпідставними, оскільки такий висновок зроблений експертами на підставі повного та всебічного аналізу медичної документації ОСОБА_13 .

У касаційній скарзі відповідач зазначає, що неодноразово заявляла клопотання про проведення повторної експертизи, у задоволенні яких судами було відмовлено.

У постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 201/15019/14-ц сформовано висновок про те, що якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Таким чином, процесуальним законом передбачено дві підстави для призначення судом повторної експертизи, а саме: у випадку, якщо висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

Встановивши, що висновок судово-психіатричної експертизи від 25 листопада 2015 року № 228-ц належно обґрунтований та аргументований, висновки експертизи повністю узгоджуються з іншими зібраними у справі доказами, яким була надана належна правова оцінка як судом першої, так і апеляційної інстанцій, врахувавши відсутність обставин, які викликають сумніви у правильності висновку судово-психіатричної експертизи від 25 листопада 2015 року № 228-ц, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні клопотання відповідача про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, відповідно частини другої статті 113 ЦПК України.

При цьому Верховний Суд зазначає, що належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Судова експертиза у цій справі проведена атестованими судовими експертами, які мають відповідну освіту, необхідну для проведення такої експертизи, при цьому висновок експертизи відповідає вимогам чинного законодавства, не містить недоліків, які б породжували сумніви у правильності та обґрунтованості зроблених висновків, узгоджуються з іншими доказами, які надані у цій справі.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 грудня 2022 року у справі № 686/15304/19-ц (провадження № 61-11528 св 22), від 08 травня 2023 року у справі № 755/17829/18 (провадження № 61-2938 св 23).

Узагальнюючи наведене, суди попередніх інстанцій належно дослідили зібрані у справі докази, зокрема висновок судово-психіатричної експертизи від 25 листопада 2015 року № 228-ц, урахували показання свідків, допитаних у суді першої інстанції, та надали їм відповідну оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Таким чином, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником у касаційній скарзі постановах.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 11 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович