Справа № 442/8742/21 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/2879/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
Провадження № 22-ц/811/2065/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Гай О.О.

за участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 липня 2022 року та на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року у справі за первісним позовом ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Грабовський Олександр Олександрович, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики згідно розписки,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу у розмірі 21 913,10 доларів США.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 25.06.2021 між ним та ОСОБА_1 було досягнуто домовленості щодо надання в позику коштів, що підтверджується укладеною розпискою, за умовами якої ОСОБА_2 надав, а ОСОБА_1 отримав в борг грошові кошти в розмірі 19921,00 долар США із зобов`язанням повернути суму 30.07.2021. За несвоєчасне повернення відповідач зобов`язувався сплатити штраф у розмірі 10% від суми боргу. Позивач звернувся до відповідача 07.10.2021 з вимогою про повернення грошових коштів, які він отримав відповідно до розписки, написаної власноруч, але відповідач проігнорував дану вимогу.

В зв`язку з наведеним, керуючись ст. 194, 526, 625, 612, 1046 ЦК України та договором позики, яким передбачено, що за прострочення повернення суми боргу боржник сплачує штраф у розмірі 10% (19 921,00 доларів США * 10 % = 1 992,10 доларів США), просив стягнути з відповідача 21 913,10 доларів США.

ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати недійсним договір позики згідно розписки від 25.06.2021 про отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 19 921 доларів США.

Вказує, що наявна в матеріалах справи розписка складена з порушення норм цивільного законодавства, зокрема вимог ст. ст. 203, 207, 1047, 1049 ЦК України, а тому є всі підстави для визнання недійсним договору позики, так як при його укладенні (при написанні розписки) не додержано вимоги, які встановлені частинами 1, 3 та 5 статті 203 ЦК України.

Зазначає, що жодних коштів йому згідно договору позики не було передано, а написання ним розписки відбулося під впливом неправомірних дій з боку позивача ОСОБА_2 та іншого працівника ТзОВ «ГЛОБАЛ ФУДС ДИСТРИБЮШН» ОСОБА_3 , які скориставшись його пригніченим, наляканим і шоковим станом, викликаним діями цих осіб, погрожуючи притягненням його до кримінальної відповідальності, вчиняючи інші погрози та повідомивши йому неправдиві дані, схилили його як особу, яка знаходилася у їх підпорядкуванні, пов`язаному з трудовими відносинами, до написання такої розписки за відсутності фактичної передачі коштів по такій розписці. На підставі наведеного просив задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11.07.2022 первісний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 25.06.2021, 5715,07 грн понесених судових витрат та 10 000,00 грн витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги.

В решті первісного позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики згідно розписки відмовлено.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04.10.2022 внесено виправлення в повний текст резолютивної частини рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11.07.2022 шляхом викладення другого абзацу резолютивної частини повного тексту рішення наступним чином: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 21913,10 доларів США заборгованості за договором позики від 25.06.2021, 5715,07 гривень понесених судових витрат та 10000,00 витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги.»

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11.07.2022 та ухвалу цього суду від 04.10.2022 в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі на рішення суду посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, щонаявна в матеріалах справи розписка складена з порушення ряду норм цивільного законодавства, зокрема вимог ст. ст. 203, 207, 1047,1049 ЦК України, а тому є всі підстави для визнання недійсним договору позики - написаної ним розписки від 25.06.2021 про отримання від ОСОБА_2 у позику грошових коштів у сумі 19 921 доларів США з терміном повернення до 30.07.2021, так як при укладенні договору (при написанні розписки) недодержано вимоги, які встановлені частинами 1, 3 та 5 статті 203 ЦК України, та фактично не відбулося передачі ОСОБА_2 йому коштів згідно розписки, а він з ОСОБА_4 не укладали жодного договору позики.

Звертає увагу на те, що досліджені судом докази мають суттєві розбіжності у поясненнях та доводах позовної заяви із показаннями свідка ОСОБА_2 під час його допиту як свідка, яким суд не надав жодної оцінки при ухваленні оскаржуваного рішення. Зокрема, позивач сам спростував наведені у позовній заяві обставини справи, а саме: передання грошей 25.06.2021 у місті Дрогобич згідно з розпискою. Поряд з цим, у позовній заяві позивач не вказав про факт складання трьох розписок, факт передачі грошей та написання розписки неодночасно, а при різних обставинах, не повідомив про наявність факту підпорядкування відповідача позивачу по роботі, не зазначив обставини, які відбувалися 25.06.2021 і після цього дня у м.Дрогобичі, при яких була присутня мати відповідача та ОСОБА_5 , та не вказав інші обставини справи, про які повідомив відповідач у своїх заявах по суті справи.

Такі докази та обставини повністю спростовують висновок суду про отримання ним грошей згідно розписки, та підтверджують його пояснення, доводи та аргументи про написання розписки з підстав та при обставинах, вказаних у відзиві та у зустрічному позову.

Зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд безпідставно не врахував, що позивач, повідомивши під час допиту як свідка, що гроші в сумі 22 650 доларів США він передав апелянту саме 23.06.2021, після того як отримав гроші в банківській скриньці, однак таку обставину (наявності у позивача банківської скриньки та перебування у цей день у банку з метою отримання коштів зі скриньки) ОСОБА_2 не підтвердив жодним доказом.

Просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, порушення судом норм процесуального права.

Зазначає, що оскільки резолютивна частина повного рішення не відповідає резолютивній частині проголошеного судом 11.07.2022 рішення, то наведене свідчить про допущене судом порушення вимог частини 6 статті 259 ЦПК України та фактично свідчить про те, що суд, ухваливши повне рішення у справі та розглянувши справу по суті, не вказав розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 25.06.2021.А тому, постановивши повне рішення суду від 11.07.2022, суд у порушення вимог пункту 1 частини 5 статті 265, частини 8 статті 265 ЦПК України не зазначив розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 за договором позики.

Наголошує, що вносячи виправлення в повний текст резолютивної частини рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 11.07.2022 шляхом зазначення суми заборгованості у розмірі 21913,10 доларів США, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 згідно з договором позики від 25.06.2021, враховуючи, що у резолютивній частині повного тексту цього рішення суду не було вказано розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 згідно з договором позики від 25.06.2021, то наведене свідчить, що у цьому випадку суд змінив саме судове рішення, тобто істотно змінив зміст та суть самого рішення. Такі доводи свідчать, що така зміна судового рішення не є опискою, зокрема, механічною опискою, що свідчить про незаконність та необгрунтованість оскаржуваної ухвали та безпідставне застосування судом першої інстанції положень статті 269 ЦПК України.

Звертає увагу на те, що у резолютивній частині оскаржуваної ухвали суд зазначає не про внесення описки чи арифметичної помилки у рішення від 11.07.2022, а про внесення саме виправлення в повний текст резолютивної частини рішення, проте положеннями статті 269 ЦПК України не передбачено внесення виправлень в раніше ухвалене рішення, зокрема в резолютивну частину повного рішення.

Стверджує, що постановивши 04.10.2022 оскаржувану ухвалу про внесення виправлення в повний текст резолютивної частини рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 липня 2022 року, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду, викладених в оскаржуваній ухвалі, обставинам справи, а також істотне порушення норм процесуального права, оскільки не обгрунтував, з яких підстав суд відповідно до оскаржуваної ухвали вирішив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі саме 21913,10 доларів США. Отже, у порушення пункту 3 частини 1 статті 260 ЦПК України суд в оскаржуваній ухвалі не навів мотивів з посиланням на обставини справи, а також з посиланням на рішення від 11.07.2022, якими суд керувався при внесенні виправлення в повний текст резолютивної частини рішення суду від 11.07.2022.

Просить ухвалу суду скасувати.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення суду.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав апеляційні скарги з підстав, зазначених у них. ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, від його представника ОСОБА_7 надійшло письмове клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення та ухвала суду таким вимогам відповідає.

З письмової розписки вбачається, що ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 19 921,00 долар США та зобов`язався повернути таку до 30.07.2021. Згідно розписки така написана ОСОБА_1 25.06.2021 власноручно у складському приміщенні, що на АДРЕСА_1 . Крім цього у розписці зазначено, що у разі протермінування позики більш ніж на 10 календарних днів, позичальник сплачує 10 % штрафу від суми позики (а.с. 6 т.1).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції, досліджуючи розписку, дійшов правильного висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики.

Складена власноруч ОСОБА_1 розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_2 грошової суми та обов`язок її повернути.

Під час розгляду справи, відповідач ОСОБА_1 не надав належних доказів, які б підтверджували, що він не складав та не підписував розписку, датовану 25.06.2021.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка була написана ним під тиском з боку ОСОБА_2 та іншої особи - ОСОБА_3 , спростовуються долученим до матеріалів справи відеозаписом, на якому зафіксовано процес написання такої.

Безпідставними колегія суддів вважає доводи апелянта про те, що розписка була написана в результаті виявлення недостачі за наслідкам його трудової діяльності, оскільки матеріали справи не містять жодних актів недостач, прийому-передачі, чи будь яких інших звернень відповідача безпосередньо до свого керівника - позивача по справі чи до адміністрації підприємства з приводу недостачі.

За таких обставин, встановивши, що ОСОБА_1 власноручно написав розписку від 25.06.2021, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, та недоведеність ним наявності передбачених законом підстав недійсності правочину, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про визнання договору недійсним.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18.09.2013 в справі № 6-63цс13 та від 02.07.2014 в справі № 6-79цс14.

Встановлено, що оригінал розписки від 25.06.2021 знаходиться у позивача за первісним позовом ОСОБА_2 та був досліджений судом першої інстанції, що свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

З урахуванням взятих на себе відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики, настання дати повернення суми позики та відсутності доказів повернення позики в повному обсязі відповідно до вимог ст.545 ЦК України, міськрайонний суд дійшов обґрунтованого висновку про підставність вимог позивача за первісним позовом та стягнення з відповідача 19 921,00 долар США боргу за договором позики, а також штрафу у розмірі 10% від суми боргу 1 992,10 доларів США, сплата якого передбачена умовами договору.

Враховуючи, що первісний позов судом задоволено повністю, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви у розмірі 5715,07 гривень.

Крім цього, колегія суддів погоджується із рішенням суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн, понесених під час розгляду справи у суді першої інстанції, оскільки такий фіксований розмір гонорару адвоката визначений умовами укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Грабовським О.О. Договору про надання правової допомоги від 12.10.2021 та відповідає критеріям розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків міськрайонного суду не спростовують.

Посилання ОСОБА_1 на незаконність оскаржуваної ухвали суду, якою, на якого думку, змінено ухвалене судом рішення, не заслуговують на увагу, оскільки оскаржуваною ухвалою від 04.10.2022 суд першої інстанції привів резолютивну частину повного тексту рішення суду від 11.07.2022 у відповідність до проголошеної резолютивної частини короткого тексту цього рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 липня 2022 року залишити без змін.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 22.09.2023

Головуючий

Судді