Провадження № 2/317/246/2023
Справа № 317/2944/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Нікітіна В.В.

за участі секретаря судового засідання Вакуленко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю та зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

29 листопада 2022 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, який обґрунтований наступним.

Позивач ОСОБА_1 є власницею домоволодіння АДРЕСА_1 . Окрім неї у вказаному домоволодінні зареєстровані відповідачі: її донька ОСОБА_2 та її онука ОСОБА_3 , які за місцем реєстрації не проживають з 24 серпня 2021 року.

У зв`язку з реєстрацією відповідачів в належному позивачці будинку, вона позбавлена можливості оформити та отримувати державну субсидію.

На підставі викладеного та враховуючи тривалу, більше року, відсутність відповідачів в належному їй будинку, позивач просила суд задовольнити позов та усунути їй перешкоди в користуванні майном шляхом зняття відповідачів з реєстрації.

Після отримання судом інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідачів, ухвалою від 06 грудня 2022 року було відкрите спрощене позовне провадження у даній справі.

02 січня 2023 року до суду від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, в якому вони заперечили проти позову та просили суд відмовити в його задоволенні, виходячи з наступного.

Дійсно, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є відповідно донькою та онукою позивачки ОСОБА_1 та з самого народження зареєстровані в належному їй будинку, в якому вони народились та виросли.

Після одруження у 2002 році разом з ними у вказаному будинку також проживав чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 з самого початку була задоволена проживанням відповідачів в будинку, оскільки вони є рідними людьми та мешкали фактично однією сім`єю. Родина ОСОБА_5 приймала активну участь у витратах на утримання будинку, у проведенні ремонтів, доглядали за прибудинковою територією тощо.

Після початку повномасштабного вторгнення російської армії на територію України, приблизно з березня 2022 року, відповідачі були вимушені покинути будинок та виїхали за кордон, а коли повернулись додому в серпні 2022 року, то виявили, що ОСОБА_1 заблокувала їм доступ до будинку та змінила замки.

Враховуючи наведені обставини, відповідачі були вимушені проживати у батьків чоловіка ОСОБА_2 в неналежних для проживання родини умовах.

На підставі викладеного та посилаючись на норми діючого законодавства України, відповідачі просили суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, оскільки відсутні підстави для зняття їх, як членів сім`ї власника майна ОСОБА_1 , з реєстрації.

В цей же день відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду поданий зустрічний позов про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Доводи зустрічного позову в цілому збігаються з доводами відзиву на позовну заяву.

22 лютого 2023 року представником позивача ОСОБА_1 до суду подано заяву про відмову від позову з тієї підстави, що 20 лютого 2023 року відповідачі зняті з реєстрації. В подальшому ОСОБА_1 та її представник від цієї заяви відмовились та наполягали на розгляді позову по суті.

07 березня 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подано заяву про зміну предмету зустрічного позову на визнання права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання.

Ухвалою від 07 березня 2023 року зустрічний позов судом був прийнятий. Справу переведено в загальне позовне провадження, призначене підготовче засідання.

Ухвалою від 03 травня 2023 року підготовче провадження в даній справі закрите з призначенням справи до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали вимоги первісного позову та просили суд його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечили.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник в судовому засіданні підтримали вимоги зустрічного позову та просили суд його задовольнити. В задоволенні первісного позову просили відмовити.

Суд, вислухавши сторони та їх представників, дослідивши подані письмові докази, допитавши заявлених сторонами свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_4 , дійшов наступних висновків.

Як вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 3078 від 20.11.2004 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.12.2004 ОСОБА_1 є власницею домоволодіння АДРЕСА_1 .

Довідкою № 1440 від 15.11.2022, яка видана Степненською сільською радою Запорізького району Запорізької області, встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані, але не проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Факт реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вказаною адресою станом на момент відкриття провадження в даній справі підтверджений також відповідями на запити суду.

Як встановлено з довідки від 22.02.2023 та з витягів з реєстру територіальної громади, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зняті з реєстрації за вказаною адресою з 21 лютого 2023 року за заявою ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону ст. 319 ЦК України.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В той же час діючим законодавством України встановлено й гарантії права проживання для членів сім`ї власника житлового будинку (квартири).

Так, ч. 1 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення ч. 1 ст. 157 ЖК України.

Такими підставами, відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України є випадки коли наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оцінюючи наведені сторонами докази в контексті вказаних норм права, суд встановив наступне.

З досліджених письмових доказів та з показань свідків, які узгоджуються з поясненнями сторін, вбачається, що ОСОБА_1 , яка є матір`ю ОСОБА_2 та бабусею ОСОБА_3 , постійно проживали в зазначеному будинку однією сім`єю. Також з ними проживав чоловік ОСОБА_2 (відповідно батько ОСОБА_3 ) ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що протягом тривалого часу (з початку 2000-х років) всі мешканці будинку в міру своїх сил та можливостей приймали участь в його утриманні, здійсненні поточних ремонтів; доглядали за худобою тощо.

В цьому контексті суд не може погодитись як з доводами ОСОБА_1 , так і з доводами Шумельних, що саме вони здійснювали фінансування витрат на утримання та ремонт будинку, адже будь-який з досліджених судом доказів, які були подані сторонами, цього факту беззаперечно не підтверджує. В цьому контексті суд вважає необхідним зазначити, що встановлення балансу витрат сторін на утримання будинку в даній справі не має вирішального значення, оскільки порядок та обсяги здійснення таких витрат під час проживання в будинку є загальним обов`язком всіх осіб, що мешкають в будинку та вирішується власником і членами його сім`ї за домовленістю, зазвичай усною, що і було встановлено в цій справі.

Судом також оцінені доводи сторін щодо періоду непроживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в будинку та встановлено наступне.

Довідкою, що видана органом місцевого самоврядування та показаннями свідків, встановлено, що ОСОБА_5 покинули будинок ОСОБА_1 саме в серпні 2021 року, а не в лютому 2022 року, як про це стверджується в зустрічній позовній заяві. Цю обставину підтверджено показаннями свідків, які допомагали вивозити особисті речі ОСОБА_5 з будинку та свідків, які є знайомими як позивачки, так і відповідачів.

В той же час суд вважає обґрунтованими доводи відзиву на первісний позов, в якому акцентовано увагу на поважність причин такої відсутності, виходячи з наступного.

Загальновідомим фактом є те, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала повномасштабну агресію проти України з застосуванням сухопутних сил та зі здійсненням ракетно-бомбових ударів по містах та селах України. При цьому, с. Степне, в якому проживають сторони, знаходиться на південний-схід від міста Запоріжжя, тобто в бік лінії фронту. За таких обставин відсутність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірному будинку в період після 24 лютого 2022 року, які були вимушені виїхати з села, та в цілому з України, обумовлена поважними причинами і в даному випадку застосування приписів статті 405 ЦК України буде явно несправедливим. Період їх відсутності з кінця серпня 2021 року і до 24 лютого 2022 року становить менше року.

Відповідно до положень Глави 32 ЦК України сервітутом є право обмеженого користування чужою нерухомістю, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі проживали в будинку з народження і набули право користування чужим майном. Це право за своєю правовою природою є сервітутом.

Частиною другою статті 406 ЦК України встановлено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується наявність тривалого (принаймні з 2021 року) конфлікту між ОСОБА_1 та її донькою і онукою. Цей конфлікт спричинений різними факторами, детальне дослідження яких виходить за межі обставин даної цивільної справи, однак суд констатує, що подальше сумісне проживання ОСОБА_1 та родини ОСОБА_5 фактично неможливе, адже здатне завдати шкоди як правам та інтересам власниці майна ОСОБА_1 , так і правам та інтересам її доньки та онуки.

Оцінюючи встановлені вище обставини в контексті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 заявлено позов про позбавлення Шумельних права користування житловим будинком шляхом зняття їх з реєстрації. В той же час, як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 21 лютого 2023 року вже зняті з реєстрації, тобто- відсутній предмет спору. Відповідно до приписів ЦПК України відсутність предмету спору є підставою для закриття провадження у справі, однак в судовому засіданні при обговоренні питання відмови ОСОБА_1 від позову, було встановлено, що і вона, і її представник від позову не відмовляються та наполягають на розгляді вимог первісного позову по суті.

Враховуючи те, що повторне зняття особи з реєстрації законом не передбачено, задоволення позову ОСОБА_1 фактично не призведе до захисту порушеного права.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Вимоги зустрічного позову також не можуть бути задоволені, враховуючи наведені вище висновки суду.

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 25 вересня 2023 року.

Керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_3 ) про усунення перешкод в користуванні власністю залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 (останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_3 ) про до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_1 ) про визнання права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Нікітін