Постанова

Іменем України

16 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 505/496/17

провадження № 61-12770св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Куяльницька сільська рада Подільського району Одеської області, Виконавчий комітет Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приморська державна нотаріальна контора в м. Одесі, Кодимська районна державна нотаріальна контора Одеської області, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, Подільська районна державна адміністрація Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року в складі колегії суддів: Полікарпової О. М., Базіль Л. В., Воронцової Л. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області, Виконавчого комітету Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приморська державна нотаріальна контора в м. Одесі, Кодимська районна державна нотаріальна контора Одеської області, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, Подільська районна державна адміністрація Одеської області, про визнання заповітів нікчемними, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсними, визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним, визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просивсуд:

- визнати нікчемними заповіти, складені ОСОБА_3 02 лютого 2001 року, посвідчені секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольською Є. Г., зареєстровані в реєстрі за №№ 01, 03, та заповіт, складений ОСОБА_4 02 лютого 2001 року, посвідчений секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольською Є. Г., зареєстрований у реєстрі за № 02;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області Налдіною М. М. 22 квітня 2005 року, зареєстроване в реєстрі за № 1195, на спадкове майно ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з:

права на земельну частку (пай) у колективному сільськогосподарському підприємстві (далі - КСП) «Дружба народів» с. Нестоїта Котовського району Одеської області розміром 3,30 умовних кадастрових гектари, без визначення цієї частки в натурі, яке належало йому на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД № 031046, виданого Котовською райдержадміністрацією Одеської області 28 липня 1996 року згідно з рішенням від 25 липня 1996 року № 250/96 та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 48;

права власності на майновий пай члена КСП «Дружба народів» с. Нестоїта Котовського району Одеської області, яке належало спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ОД-XIV-XIII № 001106, виданого Нестоїтською сільською радою 09 липня 2001 року;

грошових вкладів, що знаходяться в Ощадбанку № 2823/02 у с. Нестоїта та № 2823/058 у м. Котовську на рахунках № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 , з нарахованими процентами та компенсаціями, належними спадкодавцеві на підставі ощадних книжок (спадкова справа № 9/2005);

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 державним нотаріусом Котовської державної нотаріальної контори Одеської області Поляковою М. В. 27 грудня 2012 року, зареєстроване в реєстрі за № 1299, на спадкове майно ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , що складається із земельної ділянки, площею 1,95 гектарів, яка розташована на території Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки - :01:003:0309 (спадкова справа 153/2009);

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 297532, виданий Котовською райдержадміністрацією Одеської області 01 лютого 2006 року на ім`я ОСОБА_2 на підставі розпорядження Котовської райдержадміністрації Одеської області від 21 жовтня 2005 року за № 543/А-2005 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,95 га, кадастровий номер земельної ділянки - :01:003:0345, яка розташована на території Нестоїтської сільської ради Подільського району (колишня назва - Котовський район) Одеської області, та скасувати його реєстрацію в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 64;

- визнати за позивачем право на спадщину після його батька - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на 1/2 частку земельної частки (паю) в КСП «Дружба народів» с. Нестоїта Котовського району Одеської області, розміром 3,30 умовних кадастрових гектари, без визначення цієї частки в натурі, яке належало батькові на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД № 031046, виданого Котовською райдержадміністрацією Одеської області 28 липня 1996 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 25 липня 1996 року за № 48, як за спадкоємцем першої черги за законом;

- визнати за позивачем право спільної часткової власності на спадкове майно його матері - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: на 1/2 частку земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,95 га, кадастровий номер земельної ділянки - :01:003:0309, яка розташована на території Нестоїтської сільської ради Подільського району Одеської області, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД № 041890, виданий 28 жовтня 2004 року, як за спадкоємцем першої черги за законом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на належні йому майнові права та майно, яке зазначено вище. На день своєї смерті батько постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним постійно проживали та були зареєстровані він та його матір - ОСОБА_4 , яка була дружиною спадкодавця і якій на той час виповнився 81 рік, вона була пенсіонеркою та відповідно до статті 1241 ЦК України мала право на обов`язкову частку у спадщині.

З огляду на викладене позивач вважав, що він та його матір фактично прийняли спадщину як спадкоємці першої черги за законом.

Також спадкоємицею першої черги за законом, яка прийняла спадщину шляхом подачі до державного нотаріуса відповідної заяви про прийняття спадщини протягом встановленого законом шестимісячного строку, є його рідна сестра - ОСОБА_2 , яка є відповідачем у справі.

11 січня 2005 року державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області Налдіною М. М. була заведена спадкова справа за № 9/2005 після смерті його батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 квітня 2005 року цим нотаріусом його сестрі ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1195, на спадкове майно ОСОБА_3 на підставі заповіту, посвідченого Нестоїтською сільською радою Котовського району 02 лютого 2001 року за № 01.

Позивач вважав, що зазначене свідоцтво про право на спадщину за заповітом є недійсним, оскільки ОСОБА_2 не повідомила нотаріуса про наявність інших спадкоємців, а державний нотаріус не здійснила запиту до Виконавчого комітету Нестоївської сільської ради Котовського району Одеської області щодо надання інформації про інших осіб - спадкоємців, які проживали та були зареєстровані разом зі спадкодавцем.

Крім того, вказував на те, що у заповітах ОСОБА_3 , посвідчених секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольською Є. Г. 02 лютого 2001 року за реєстровими номерами 01 та 03 не зазначені місце і час укладання заповітів, чим посадовою особою Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області порушені норми чинного на той час законодавства та пункт 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Згодом, ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла його матір - ОСОБА_4 , яка на день смерті мешкала в с. Нестоїта Котовського району Одеської області.

Після смерті матері відкрилася спадщина на належну їй на праві приватної власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,95 га, кадастровий номер земельної ділянки - :01:003:0309, яка розташована за адресою: Одеська область, Котовський район, Нестоїтська сільська рада.

Позивач зазначав, що на день смерті матері він постійно проживав та був зареєстрований разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , а тому фактично прийняв спадщину як спадкоємець першої черги. 26 березня 2009 року він звернувся до державного нотаріуса Котовської районної державної нотаріальної контори Одеської області Пояцики М. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері.

Також спадкоємицею після смерті матері є його рідна сестра ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину шляхом подачі 30 квітня 2009 року заяви до державного нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Баркар Л. Г. 02 лютого 2001 року, зареєстрованим в реєстрі за № 02.

27 грудня 2012 року державним нотаріусом Котовської районної державної нотаріальної контори Одеської області Поляковою М. В. на підставі заповіту ОСОБА_4 , посвідченого секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Баркар Л. Г. 02 лютого 2001 року та зареєстрованого в реєстрі за № 02, ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1299, а саме: на земельну ділянку, площею 1,95 га, що розташована на території Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Однак позивав зазначав, що вказаний заповіт ОСОБА_4 , на підставі якого було видане зазначене свідоцтво про право на спадщину за заповітом, рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2013 року в справі № 505/821/13 визнаний недійсним. Тому і свідоцтво про право на спадщину за заповітом підлягає визнанню недійсним.

Також позивач зазначав, що під час розгляду справи № 505/821/13 суд встановив, що станом на 02 лютого 2001 року посаду секретаря Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області займала ОСОБА_5 , яка посвідчила заповіти, складені його батьком ОСОБА_3 (зареєстровані в реєстрі за №№ 01, 03) та його матір`ю ОСОБА_4 (зареєстрований у реєстрі за № 02).

Зазначав, що заповіт ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольською Є. Г. 02 лютого 2001 року та зареєстрований у реєстрі за № 02, є нікчемним, оскільки в ньому не зазначені місце і час укладання заповіту, чим посадовою особою Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області порушені норми чинного на той час законодавства та пункт 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

У листопаді 2016 року позивач як спадкоємець першої черги за законом звернувся до державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно матері ОСОБА_4 у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,95 га, але у зв`язку з тим, що у нього був відсутній оригінал правовстановлюючого документа на зазначене спадкове майно, а також у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 вже одержала у державного нотаріуса 27 грудня 2012 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом, йому було відмовлено.

Також у січні 2017 року позивач як спадкоємець першої черги за законом звернувся до державного нотаріуса Кодимської державної нотаріальної контори Одеської області Налдіної М. М. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак йому було відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно батька у зв`язку з тим, що у нього були відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 22 квітня 2005 року вже одержала свідоцтво про право на спадщину на зазначене спадкове майно.

Вважає, що заповіти, складені його батьком ОСОБА_3 02 лютого 2001 року, посвідчені секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольською Є. Г., зареєстровані в реєстрі за №№ 01, 03, та заповіт, складений його матір`ю ОСОБА_4 02 лютого 2001 року, посвідчений секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольською Є. Г., зареєстрований у реєстрі за № 02, є нікчемними, а видані ОСОБА_2 на їх підставі свідоцтва на право на спадщину - недійсними з тих підстав, що ОСОБА_2 не повідомила нотаріуса про наявність інших спадкоємців. Крім того, у заповітах не зазначені місце і час їх укладення, що є порушенням вимог щодо форми та порядку посвідчення заповіту.

Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 27 грудня 2012 року державним нотаріусом Котовської районної державної нотаріальної контори Поляковою М. В., зареєстроване за № 1299, позивач вважав недійсним, оскільки рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2013 року заповіт ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Баркар Л. Г. 02 лютого 2001 року, на підставі якого видавалося оскаржуване свідоцтво, визнаний недійсним.

08 листопада 2019 року представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності до уточнених позовних вимог ОСОБА_1 та просив відмовити в позові у повному обсязі, посилаючись на обізнаність ОСОБА_1 про існування заповітів, які склали його батьки 02 лютого 2001 року на ім`я ОСОБА_2 ще з 2009 року та з 12 квітня 2013 року, коли один із заповітів, який склала мати - ОСОБА_4 02 лютого 2001 року за № 2 і посвідчила секретар сільської ради ОСОБА_6 , був визнаний судом недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Котовський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 13 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив повністю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з нікчемності оспорюваних заповітів, оскільки вони не містять місця і часу їх укладання. Крім того, суд вважав, що заповіти, складені ОСОБА_3 02 лютого 2001 року, зареєстровані в реєстрі за № 01 та № 03, та заповіт, складений ОСОБА_4 02 лютого 2001 року, зареєстрований у реєстрі за № 02, посвідчені секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольською Є. Г., яка не була уповноважена вчиняти нотаріальні дії відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат», а отже, укладені з порушенням порядку їх посвідчення.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що складені спадкодавцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_2 заповіти від 02 лютого 2001 року є нікчемними правочинами, а тому видані на їх підставі свідоцтва та державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 , є недійсними, що надає позивачу право на спадкування за законом після смерті батьків.

Щодо строку позовної давності суд зазначив, що такий строк позивачем не пропущено, оскільки про порушення свого права йому стало відомо лише 03 листопада 2015 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Одеський апеляційний суд постановою від 14 листопада 2022 року апеляційну скаргу адвоката Кресюна В. А., діючого від імені ОСОБА_2 , задовольнив.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 13 липня 2022 року скасував та ухвалив нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що висновки суду першої інстанції про те, що оспорювані правочини не відповідають встановленій законом формі через відсутність зазначення місця і часу їх укладання, спростовується матеріалами справи, зокрема змістом заповітів, відповідно до яких вбачається, що вони посвідчені в с. Нестоїта Котовського району Одеської області 02 лютого 2001 року секретарем Нестоїтської сільської ради Добровольською Є. Г.

Також суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції про посвідчення заповітів неуповноваженою особою, оскільки оспорювані заповіти були посвідчені секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольською Є. Г., на яку рішенням цієї ради покладено функції секретаря виконавчого комітету. В матеріалах справи відсутні відомості про будь-яких інших посадових осіб Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області та її виконавчого комітету, які б були уповноважені посвідчувати заповіти. У зв`язку з зазначеним, суд дійшов висновку, що оспорювані заповіти відповідають вимогам чинного на момент їх посвідчення законодавства, а тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

14 грудня 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 450/328/15 (провадження № 61-14110св18), від 26 червня 2019 року в справі № 369/3186/17 (провадження № 61-42486св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 414/811/17 (провадження № 61-15499св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що після смерті батька ОСОБА_3 , крім спадкоємця за заповітом - відповідача ОСОБА_2 та спадкоємця першої черги за законом - позивача, спадщину прийняла його непрацездатна дружина ОСОБА_4 як спадкоємець першої черги за законом, яка на час смерті чоловіка була пенсіонеркою за віком та відповідно до статті 1241 ЦК України мала обов`язкову частку у спадщині. Однак суд апеляційної інстанції не вказав усіх спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , не вказав, чи має непрацездатна дружина спадкодавця право на обов`язкову частку у спадщині чоловіка, не визначив розміру обов`язкової частки у спадщині, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Також апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, не зазначив, який саме заповіт ОСОБА_3 визначає спадкоємця та спадкове майно, оскільки ним було складено декілька заповітів.

Також апеляційний суд не врахував те, що частина спадщини ОСОБА_4 , а саме - земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,95 га, з кадастровим номером :01:03:0309, яка розташована на території Нестоїтської сільської ради Подільського району (колишня назва - Котовський район) Одеської області, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ОД № 041890, виданого 28 жовтня 2004 року на підставі розпорядження Котовської районної державної адміністрації від 21 листопада 2003 року № 458/03, не охоплена заповітом ОСОБА_4 , посвідченим 02 лютого 2001 року секретарем виконавчого комітету Нестоїтської сільської ради Добровольською Є. Г., зареєстрованим у реєстрі за № 02, а тому таке спадкове майно повинно спадкуватися спадкоємцями за законом на загальних підставах, оскільки спадкодавець у зазначеному заповіті розпорядилася на випадок смерті тільки правом на земельну частку (пай) розміром 3,30 га, яке належить їй на підставі сертифікату серії ОД № 031047, виданого Котовською районною державною адміністрацією 25 липня 1996 року.

Позивач вважає, що апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, не врахував та не зазначив, що в цьому випадку відбулося порушення спадкових прав позивача (спадкоємця першої черги за законом) видачею відповідачу (спадкоємцю за заповітом) свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, після смерті матері позивача та відповідача, яке є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом недійсними.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2022 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 7 680,00 грн за подання касаційної скарги на постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано із Котовського міськрайонного суду Одеської області цивільну справу.

Справа надійшла до Верховного Суду у березні 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Нестоїта Котовського району Одеської області помер батько позивача та відповідача - ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 13). Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому на праві власності майно, а саме:

- право на земельну частку (пай) у КСП «Дружба народів», с. Нестоїта Котовського району Одеської області, розміром 3,30 умовних кадастрових гектари, без визначення цієї частки в натурі, яке належало йому на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД № 031046, виданого Котовського райдержадміністрацією Одеської області 28 липня 1996 року;

- право власності на майновий пай члена КСП «Дружба народів», с. Нестоїта Котовського району Одеської області, яке належало спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ОД-XIV-XIII № 001106, виданого Нестоїтською сільською радою 09 липня 2001 року;

- грошові вклади, що знаходились в Ощадбанку № 2823/02 у с. Нестоїта та № 2823/058 у м. Котовську на рахунках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , з нарахованими на них процентами та компенсаціями, належними спадкодавцеві на підставі ощадних книжок.

За життя, а саме 02 лютого 2001 року, ОСОБА_3 склав заповіти, якими належний йому пай (частку), що знаходиться на землях КСП «Дружба народів» Котовського району Одеської області, розміром 3,30 умовних кадастрових гектари та належний йому на праві особистої власності жилий будинок з відповідною частиною господарчих будівель та усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, заповів ОСОБА_2 . Заповіти посвідчені секретарем виконавчого комітету Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольською Є. Г., зареєстровані в реєстрі за № 01 та № 03 (т. 1 а. с. 93, 94).

11 січня 2005 року державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області Налдіною М. М. була заведена спадкова справа за № 9/2005 року після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 75, 76).

22 квітня 2005 року цим же нотаріусом на підставі заповіту, посвідченого Нестоїтською сільською радою Котовського району 02 лютого 2001 року за № 01, ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1195, на спадкове майно ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 82 зв., а. с. 127).

ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Нестоїта Котовського району Одеської області померла мати позивача та відповідача - ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 14), яка за життя склала два заповіти на випадок смерті на ім`я відповідача ОСОБА_2 .

Так, відповідно до заповіту, який посвідчений секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Баркар Л. Г. 02 лютого 2001 року та зареєстрований у реєстрі за № 02, ОСОБА_4 все майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, а також належну їй земельну частку (пай), що знаходиться на землях КСП «Дружба народів» Котовського району Одеської області, заповіла відповідачу ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 152).

Другий заповіт ОСОБА_4 склала на належний їй земельний пай (частку), що знаходиться на землях КСП «Дружба народів» Котовського району Одеської області, розміром 3,30 умовних кадастрових гектари, який належить їй на підставі сертифіката серії ОД № 031047, виданого Котовською державною адміністрацією від 25 липня 1996 року на ім`я ОСОБА_2 . Вказаний заповіт посвідчений 02 лютого 2001 року секретарем виконавчого комітету Нестоїтської сільської ради Котовського району Добровольською Є. Г. та зареєстрований у реєстрі за № 02 (т. 1 а. с. 95).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належну їй на праві приватної власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,95 га, кадастровий номер земельної ділянки - :01:003:0309, яка розташована за адресою: Одеська область, Котовський район, Нестоїтська сільська рада, та була передана їй у приватну власність, що підтверджується державним актом серії ОД № 041890 на право власності на земельну ділянку, виданим 26 жовтня 2004 року, зареєстрованим у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 75 (т. 1 а. с. 16).

Після її смерті державним нотаріусом Котовської державної нотаріальної контори Одеської області Поляковою М. В. була заведена спадкова справа (т. 1 а. с. 139-184).

26 березня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Котовської районної державної нотаріальної контори Одеської області Пояцики М. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , як спадкоємець першої черги за законом (т. 1 а. с. 144).

30 квітня 2009 року ОСОБА_7 звернулася до державного нотаріуса Котовської районної державної нотаріальної контори Одеської області Пояцики М. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а. с. 142).

27 грудня 2012 року державним нотаріусом Котовської районної державної нотаріальної контори Одеської області Поляковою М. В. на підставі заповіту ОСОБА_4 , посвідченого секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області 02 лютого 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 02, ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстроване в реєстрі за № 1299, а саме на: земельну ділянку площею 1,95 га, що розташована на території Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер -22985100:01:003:0309 (т. 1 а. с. 176).

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2013 року в справі 505/821/13 заповіт ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Баркар Л. Г. 02 лютого 2001 року та зареєстрований у реєстрі за № 02, визнаний недійсним (т. 1 а. с. 20).

Також позивач ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності в порядку спадкування на земельну ділянку, яка належала його матері ОСОБА_4 .

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року в справі № 505/2929/15 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на спадкове майно після смерті матері - ОСОБА_4 , а саме - на сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 031047.

Цим рішенням встановлено, що хоча заповіт ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Баркар Л. Г. 02 лютого 2001 року, зареєстрований у реєстрі за № 02, визнаний недійсним, ОСОБА_4 у цей же день був складений ще один заповіт, зареєстрований за тим же номером, який вже був посвідчений секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольською Є. Г. і який недійсним не визнавався (т. 1 а. с. 21, 22).

Під час судового розгляду зазначеної справи було встановлено, що станом на 02 лютого 2001 року посаду секретаря Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області займала ОСОБА_5 , яка посвідчила заповіти, складені заповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом звернувся до державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори, щоб отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно матері ОСОБА_4 у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,95 га, кадастровий номер земельної ділянки - :01:003:0309, яка розташована за адресою: Одеська область, Подільський район, Нестоїтська сільська рада.

Державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Ільницькою Г. П. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендовано звернутися до суду у зв`язку з тим, що у нього був відсутній оригінал правовстановлюючого документа на вищезазначене спадкове майно, а також у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 одержала у державного нотаріуса Котовської районної державної нотаріальної контори Одеської області Полякової М. В. 27 грудня 2012 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 за реєстровим № 1299.

У січні 2017 року ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги за законом звернувся до державного нотаріуса Кодимської державної нотаріальної контори Одеської області Налдіної М. М. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак у зв`язку з тим, що у ОСОБА_1 були відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також у зв`язку з тим, що його рідна сестра та відповідач ОСОБА_2 одержала у державного нотаріуса Кодимської державної нотаріальної контори Одеської області Налдіної М. М. 22 квітня 2005 року свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначене спадкове майно, державним нотаріусом було відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендовано звернутися до суду.

Відповідно до архівної довідки від 24 травня 2021 року № 80/03-19 в документах архівного фонду № 11 «Нестоїтська сільська рада, Котовського району Одеської області» у книгах протоколів сесій, виконкомів та рішеннях, прийнятих ними за період 1998-2001 роки, значиться рішення про обрання ОСОБА_5 секретарем Нестоїтської сільської ради.

Відповідно до довідки від 02 листопада 2015 року № 1040, виданої виконкомом Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області, ОСОБА_1 дійсно не був зареєстрований, але проживав з 2000 року в домоволодінні своїх батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яке розташоване на АДРЕСА_1 . Був зареєстрований в цьому домоволодінні 25 лютого 2004 року та проживає і перебуває на реєстраційному обліку (т. 1 а. с. 31).

Факт прийняття ОСОБА_1 як спадкоємцем першої черги за законом спадщини після смерті батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтверджується рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2015 року в справі № 505/579/15, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03 серпня 2016 року (провадження № 22-ц/785/538/16), довідками виконавчого комітету Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області від 02 листопада 2015 року № 1040 та від 28 листопада 2005 року № 1374, а також довідкою виконавчого комітету Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області від 07 червня 2018 року № 726.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права закону та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати нікчемними заповіти, складені ОСОБА_3 , та заповіт, складений ОСОБА_4 , які посвідчені 02 лютого 2001 року секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольською Є. Г. та зареєстровані в реєстрі за номерами 01, 02, 03, посилаючись на те, що у заповітах не зазначені місце і час їх укладення, що є порушенням вимог щодо форми та порядку посвідчення заповіту. Також просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітами, видані на ім`я відповідача на підставі нікчемних правочинів та визнати за ним право власності на спірне спадкове майно.

Щодо позовної вимоги про визнання заповітів нікчемними

Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Оскільки оспорювані заповіти складені у 2001 році, то у цьому випадку до них повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно із частиною першою статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до статті 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Відповідно до статті 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Згідно із підпунктом 5 пункту б частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» та частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у редакції, що діяли на час посвідчення заповітів, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). У населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Відповідно до пункту 1 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419, посвідчувати заповіти і довіреності, що прирівнюються до нотаріально посвідчених відповідно до статей 245 і 1252 ЦК України та статті 40 Закону України «Про нотаріат» мають право такі посадові, службові особи, зокрема: уповноважені посадові особи органів місцевого самоврядування - довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами.

Аналіз зазначених норм права дає підстави дійти висновку про те, що у разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, уповноважені посадові особи виконкомів мають право посвідчувати заповіти.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 303/5126/18-ц (провадження № 61-22263св19).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що секретар Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольська Є. Г. мала повноваження на вчинення нотаріальних дій, оскільки на час посвідчення оспорюваних заповітів ОСОБА_5 була посадовою особою виконавчого органу Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області, до повноважень якої згідно із підпунктом 5 пункту б частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у редакції, що діяли на час посвідчення заповітів, належало вчинення нотаріальних дій. Крім того, зі змісту оспорюваних заповітів вбачається, що вони посвідчені в с. Нестоїта Котовського району Одеської області 02 лютого 2001 року секретарем Нестоїтської сільської ради Добровольською Є. Г. (т. 1, а. с. 93, 94, 95), що свідчить про безпідставність доводів позивача про невідповідність їх встановленій законом формі через не зазначення місця і часу їх укладання.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорювані заповіти відповідають вимогам щодо форми та порядку їх посвідчення, а тому відсутні підстави для встановлення їх нікчемності.

Доводів на спростування вказаних висновків касаційна скарга не містить.

Щодо вимог позивача про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітами, видані на ім`я відповідача ОСОБА_2 після смерті батька та матері, та визнання права власності на спадкове майно

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України передбачено право на спадкування, яке відповідно мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У частині першій статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Статтею 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України підставою визнання свідоцтва недійсним передбачено відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 463/1540/14 (провадження № 61-5735св19) зроблено висновок, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.

Отже, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, за життя, а саме 02 лютого 2001 року, батько позивача та відповідача ОСОБА_3 склав заповіти, якими належний йому пай (частку), що знаходиться на землях КСП «Дружба народів» Котовського району Одеської області розміром 3,30 умовних кадастрових гектари та належний йому на праві особистої власності жилий будинок з відповідною частиною господарчих будівель та усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповів ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 93, 94).

22 квітня 2005 року державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області Налдіною М. М. на підставі заповіту, посвідченого Нестоїтською сільською радою Котовського району 02 лютого 2001 року за № 01, ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1195, на спадкове майно ОСОБА_3 , а саме на:

- право на земельну частку (пай) в КСП «Дружба народів», с. Нестоїта Котовського району Одеської області, розміром 3,30 умовних кадастрових гектари, без визначення цієї частки в натурі, яке належало йому на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД № 031046, виданого Котовського райдержадміністрацією Одеської області 28 липня 1996 року;

- право власності на майновий пай члена КСП «Дружба народів», с. Нестоїта Котовського району Одеської області, яке належало спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ОД-XIV-XIII № 001106, виданого Нестоїтською сільською радою 09 липня 2001 року;

- грошові вклади, що знаходились в Ощадбанку № 2823/02 у с. Нестоїта та № 2823/058 у м. Котовську на рахунках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , з нарахованими на них процентами та компенсаціями, належними спадкодавцеві на підставі ощадних книжок (т. 1 а. с. 82 зв., а. с. 127).

Як на підставу для визнання недійсним вказаного свідоцтва про право на спадщину, позивач посилається на те, що вказаним свідоцтвом порушено його право, оскільки він є таким, який прийняв спадщину після смерті батька у зв`язку з тим, що проживав з ним за однією адресою, а також порушено право його матері, яка прийняла спадщину, оскільки проживала зі спадкодавцем та мала обов`язкову частку відповідно до статті 1241 ЦК України.

Щодо порушення права позивача оспорюваним свідоцтвом, то колегія суддів не вбачає підстав, з яких би випливало порушення його права.

За змістом загальних положень спадкового права спадкування за законом має місце тоді, коли і оскільки не існує заповіту. Тобто, якщо фізична особа не залишила заповіту, або заповіт виявився недійсним, або відсутні умови, які зазначені у заповіті з умовою, або спадкоємці за заповітом не прийняли спадщину, або фізична особа розпорядилася лише частиною свого майна настає спадкування за законом.

У цій справі оспорювані заповіти є чинними і спадкоємець за заповітом прийняла спадщину, а тому відсутні підстави стверджувати про порушення права позивача та для визнання за ним права власності на спадкове майно після смерті батька.

Щодо порушення права матері позивача на обов`язкову частку відповідно до статті 1241 ЦК України, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом.

Тобто, право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні, чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, необхідно враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, на час смерті батька позивача ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) його дружина ОСОБА_8 була пенсіонеркою та їй було 81 рік, тобто була непрацездатною через досягнення пенсійного віку, а тому мала право на обов`язкову частку.

Однак за життя мати позивача ОСОБА_8 своє право не оформила у встановленому законом порядку, а також не оспорювала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане її дочці ОСОБА_2 , що свідчить про те, що вона не вважала порушеним своє право на спадкове майно після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 . Тому відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_2 державним нотаріусом Кодимської районної державної нотаріальної контори Одеської області Налдіною М. М. 22 квітня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1195 на спадкове майно ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виходячи з зазначеного, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не вказав усіх спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , не вказав, чи має непрацездатна дружина спадкодавця право на обов`язкову частку у спадщині чоловіка, не визначив розміру обов`язкової частки у спадщині, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції у вказаній частині.

Також колегія суддів погоджуються з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 1,95 гектарів, яка розташована на території Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки - :01:003:0309.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, мати позивача та відповідача ОСОБА_4 за життя склала два заповіти на випадок смерті на ім`я відповідача ОСОБА_2 . Один заповіт, посвідчений секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Баркар Л. Г. 02 лютого 2001 року та зареєстрований у реєстрі за № 02, відповідно до якого заповіла все своє майно на користь ОСОБА_2 . Іншим заповітом, який посвідчений секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольською Є. Г. 02 лютого 2001 року та зареєстрований в реєстрі за № 02, заповіла ОСОБА_2 земельний пай (частку), що знаходиться на землях КСП «Дружба народів» Котовського району Одеської області, розміром 3,30 умовних кадастрових гектари, який належить їй на підставі сертифіката серії ОД № 031047.

Заповіт, який посвідченийсекретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Баркар Л. Г., визнаний нікчемним на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2013 року в справі № 505/821/13.

Інший заповіт нікчемним чи недійсним не визнавався.

Таким чином, на підставі вказаного заповіту, посвідченого секретарем Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області Добровольською Є. Г. 02 лютого 2001 року та зареєстрованого в реєстрі за № 02, державним нотаріусом Котовської районної державної нотаріальної контори Одеської області Поляковою М. В. 27 грудня 2012 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в реєстрі за № 1299, а саме на: земельну ділянку площею 1,95 га, що розташована на території Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер -22985100:01:003:0309 (т. 1 а. с. 176).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував те, що частина спадщини ОСОБА_4 , а саме земельна ділянка, на яку видане оскаржуване свідоцтво про право на спадщину, не охоплена заповітом ОСОБА_4 , посвідченим 02 лютого 2001 року секретарем виконавчого комітету Нестоїтської сільської ради Добровольською Є. Г. та зареєстрованим у реєстрі за № 02, а тому таке спадкове майно повинно спадкуватися спадкоємцями за законом на загальних підставах, оскільки спадкодавець у зазначеному заповіті розпорядилася на випадок смерті тільки правом на земельну частку (пай) розміром 3,30 умовних кадастрових гектари, яке належало їй на підставі сертифіката серії ОД № 031047, виданого Котовською районною державною адміністрацією 25 липня 1996 року.

З матеріалів справи встановлено, що спадкодавцю ОСОБА_4 належала на праві власності земельна частка (пай) розміром 3,30 умовних кадастрових гектари, що знаходилася на землях КСП «Дружба народів» Котовського районну Одеської області на підставі сертифіката серії ОД № 031047, виданого Котовською районною державною адміністрацією 25 липня 1996 року.

28 жовтня 2004 року Котовським районним відділом земельних ресурсів Котовської районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_4 було видано державний акт серії ОД № 041890 на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,95 га, кадастровий номер - :01:003:0309, яка розташована на території Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області.

Також з матеріалів справи встановлено та підтверджено відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень під час розгляду справи № 505/2929/15 Котовський міськрайонний суд Одеської області встановив, що вказаний вище державний акт було видано спадкодавцю ОСОБА_4 взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД № 031047.

Отже, вказана земельна ділянка є одним і тим самим спадковим майном, яке ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_2 .

Протилежного матеріали справи не містять і позивачем не доведено.

Виходячи з вищезазначеного, доводи позивача про те, що спірна земельна ділянка, на яку видано оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за заповітом, не охоплена заповітом ОСОБА_4 , а тому таке спадкове майно повинно спадкуватися спадкоємцями за законом на загальних підставах, є помилковими.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Котовської районної державної нотаріальної контори Одеської області Поляковою М. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1299, на: земельну ділянку, площею 1,95 га, що розташована на території Нестоїтської сільської ради Котовського району Одеської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер -22985100:01:003:0309.

Вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 297532, виданого Котовською райдержадміністрацією Одеської області 01 лютого 2006 року на ім`я ОСОБА_2 , є похідними вимогами від вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, а тому задоволенню не підлягають.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 450/328/15 (провадження № 61-14110св18), від 26 червня 2019 року в справі № 369/3186/17 (провадження № 61-42486св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 414/811/17 (провадження № 61-15499св18), не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки у вказаних рішеннях встановлені інші фактичні обставини справи.

Так, у справі № 450/328/15-ц установлено, що особа спадщину після смерті дочки у встановленому законом порядку не прийняла, оскільки до спливу шестимісячного строку на її прийняття сама померла. Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у такому разі право на обов`язкову частку у спадщині не входить до складу спадщини (спадкова маса) і не може бути передано спадкоємцеві в порядку спадкування.

Якщо ж спадкоємець, що мав право на обов`язкову частку, прийняв спадщину і після цього помер, то його спадкоємці успадковують майно, до якого ввійшла прийнята обов`язкова частка. У такому випадку буде мати місце не перехід права на обов`язкову частку до спадкоємців, а прийняття спадщини у загальному порядку.

У справі, що переглядається установлено, що мати позивача ОСОБА_8 мала право на обов`язкову частку у спадковому майні ОСОБА_3 та прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, оскільки проживала разом з ним на день смерті останнього. Однак за життя мати позивача ОСОБА_8 спадщину у встановленому законом порядку не оформила, а також не оспорювала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане її дочці ОСОБА_2 , що свідчить про те, що вона не вважала порушеним своє право на спадкове майно після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 та не заперечувала про прийняття відповідачем спадщини після смерті батька та отримання нею оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 369/3186/17 зазначено, що аналіз частин другої та третьої статті 1254 ЦК України дозволяє констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено декілька заповітів, передбачив правила, що повинні враховуватися для того, щоб визначити, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що:

по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту;

по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт частково суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів.

У справі, що переглядається, встановлено, що оспорювані заповіти від 02 лютого 2001 року були складені в один день та стосуються різного складу спадщини, а відповідач отримала у спадщину спадкове майно, яке було визначено у заповітах.

У постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 414/811/17 Верховний Суд звернув увагу, що на підставі статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Отже, у справі, яка переглядається, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді:

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк

В. А. Стрільчук