ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа-Гарант» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2023 року в цивільній справі номер 185/11096/22 за позовом Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулось Товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 серпня 2020 року приблизно о 15:20 годині відповідач, керуючи транспортним засобом ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_1 , у зв`язку з тим, що «не спрацювали гальма», тобто через технічну несправність свого транспортного засобу, внаслідок зіткнення пошкодив інший транспортний засіб ЗАЗ Lanos, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2

ТДВ СК «Альфа-Гарант» було сплачено на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 16793,37 грн.

Відповідно до положень пункту «г» статті 38.1.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Позивач просив суд стягнути з відповідача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 16793,37 грн, судові витрати на сплату судового збору 2481,00 грн, на правничу допомогу 5000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2023 року у задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу відмовлено повністю.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ТДВ СК «Альфа-Гарант», подав апеляційну скаргу, просив cкасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.05.2023 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на неповно з`ясованих обставинах справи.

У повідомленні про ДТП відповідач фактично підтвердив обставини, через які відбулось ДТП, а саме, неспрацювання гальм на автомобілі, що є належним доказом, та має причинно-наслідковий зв`язок з ДТП.

Крім того, відповідачем не зазначено, що він проводив хоча б поверхневий огляд свого ТЗ перед початком руху передбачений пунктом 2.3а ПДР України.

Згідно з ст. 33.1 ЗУ «Про ОСЦПВ» страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.

Таким чином, повідомлення відповідача про ДТП є належним доказом стосовно технічного стану автомобіля.

Від відповідача ОСОБА_1 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/7481432, який діяв у період з 07 травня 2020 року по 06 травня 2021 року в ТДВ СК «Альфа-Гарант» застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_1 , забезпечений транспортний засіб ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_3 (а.с. 45).

10 серпня 2020 року ОСОБА_1 повідомив ТДВ СК «Альфа-Гарант» про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 08 серпня 2020 року о 15:20 годині за участю транспортного засобу ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_3 , на 343 кілометрі Сімферопольської траси. У цьому повідомленні обставини події викладені наступним чином: рухаючись в колоні машин, побачив, що машина, що їхала попереду, почала гальмувати, не спрацювали гальма, намагався уникнути зіткнення, з`їхавши на узбіччя, але не встиг, оскільки там стояв інший автомобіль (а.с. 46-46зв, 47-47зв.).

Під час ДТП пошкоджений автомобіль ЗАЗ Ланос, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . На користь потерпілого виплачено страхове відшкодування у розмірі 16793,37 грн згідно з укладеною зі страховиком угодою від 25 листопада 2020 року, що підтверджується платіжними дорученнями №12713 від 03.11.2020 року та №13502 від 30.11.2020 року (а.с. 61, 59, 64).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речову право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використанням, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Відповідно до статті 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Підпунктом «г» пункту 38.1.1 частини 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/7481432, який діяв у період з 07 травня 2020 року по 06 травня 2021 року, у ТДВ СК «Альфа-Гарант» застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_1 , забезпечений транспортний засіб ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_3 .

10 серпня 2020 року ОСОБА_1 повідомив ТДВ СК «Альфа-Гарант» про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 08 серпня 2020 року о 15:20 годині за участю транспортного засобу ВАЗ 21063, номерний знак НОМЕР_3 , на 343 кілометрі Сімферопольської траси. У цьому повідомленні обставини події викладені наступним чином: рухаючись в колоні машин, побачив, що машина, що їхала попереду, почала гальмувати, не спрацювали гальма, намагався уникнути зіткнення, з`їхавши на узбіччя, але не встиг, оскільки там стояв інший автомобіль.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що єдиним доказом, яким позивач обґрунтовує вищевказані обставини, є пояснення ОСОБА_1 щодо несправності гальмівної системи автомобіля, які містяться у повідомленні про дорожньо-транспортну пригоду.

Однак, цей документ не може бути доказом причин настання страхового випадку, оскільки в ньому викладаються лише обставини дорожньо-транспортної пригоди, а причини події встановлюються страховиком на підставі проведеного ним розслідування, яке він зобов`язаний розпочати в силу ст. 34.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Доказів перевірки відповідності технічного стану автомобілю «ВАЗ 21063» існуючим вимогам ПДР позивачем суду не надано.

Відтак, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, щодо недоведеності належними і допустимими доказами вини відповідача в дорожньо-транспортній пригоді через невідповідність технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа-Гарант» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю страхової компанії «Альфа-Гарант» залишити без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: