Справа № 158/1604/23 Головуючий у 1 інстанції: Поліщук С. В.
Провадження № 22-ц/802/835/23 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

секретар Власюк О. С.

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Цуманської селищної ради Луцького району Волинської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 червня 2023 року,-

в с т а н о в и в:

В травні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно покликаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач є спадкоємцем майна померлого за заповітом, посвідченим 14 серпня 2014 року Дубищенською сільською радою Ківерцівського району Волинської області, за умовами якого спадкодавець ОСОБА_6 заповів належний йому житловий будинок, що розташований за вищевказаною адресою, своєму синові позивачу по справі ОСОБА_2 .

При зверненні в нотаріальну контору для оформлення спадщини позивачубуло відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно на ім`я спадкодавця.

Просив визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 червня 2023 року позов задоволено частково.

Постановлено визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В позові до Цуманської селищної ради Луцького району Волинської області відмовити.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи просив оскаржуване рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги позивача не звернув увагу на подану відповідачем заяву про визнання позову.

Відповідач не скористалася своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що хоч позивач, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину і звернувся в установленому порядку для оформлення права власності на спадкове майно, однак, спадкове майно було спільною сумісною власністю відповідача та спадкодавця ОСОБА_6 , а тому спадкування підлягає половина спірного майна.

Такі висновки зроблені судом з додержання норм процесуального та матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02.09.2014 (а.с. 10).

З довідки Дубищенської сільської ради Ківерцівського району Волинської області №1926 від 21.08.2015 та витягу з погосподарської книги №4 за 2011-2015рр. Цуманської селищної ради вбачається, що за померлим ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 значиться житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 1979 року побудови. Спадкодавець до дня смерті проживав у вищевказаному житловому будинку із своєю дружиною відповідачем по справі ОСОБА_3 та сином позивачем по справі ОСОБА_2 14.08.2014 за реєстраційним №10 Дубищенською сільською радою Ківерцівського району Волинської області від імені ОСОБА_3 посвідчувався заповіт. Спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вступили у фактичне володіння спадковим майном шляхом спільного проживання із спадкодавцем до дня його смерті (а.с. 6-7).

З копії заповіту вбачається, що ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, згідно з яким усе належне йому на праві власності майно, що буде належати йому на день смерті і на яке він за законом матиме право заповів своєму синові ОСОБА_2 . Заповіт не змінено та не скасовано (а.с. 11).

Постановою №167/02-31 від 01.03.2023 нотаріус Ківерцівської державної нотаріальної контори відмовив позивачу по справі ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 через відсутність на ім`я спадкодавця оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно (а.с. 13).

Відповідно до повідомлення нотаріуса Ківерцівської державної нотаріальної контори №422/01-16 від 19.05.2023, після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 заведена спадкова справа №69 за 2015 рік. 27 лютого 2015 року до Ківерцівської державної нотаріальної контори була подана заява дружини спадкодавця ОСОБА_6 ОСОБА_3 про відмову від прийняття спадщини після смерті чоловіка. Крім того, 01 березня 2023 року ОСОБА_3 подала до нотаріальної контори заяву про те, що вона не претендує на видачу свідоцтва про право власності, як пережила дружина на 1/2 частки спадкового майна. 01 березня 2023р. із заявою про прийняття спадщини, після смерті батька ОСОБА_6 , до нотаріальної контори звернувся позивач по справі ОСОБА_2 . Інші спадкоємці із заявами про прийняття чи відмову у прийнятті спадщини після смерті ОСОБА_6 до нотаріальної контори не звертались та свідоцтва не видавались (а.с. 22).

Вищевказаний факт звернення відповідача по справі ОСОБА_3 до Ківерцівської державної нотаріальної контори, стверджується копією письмової заяви із спадкової справи №69/2015 рік з якої вбачається, що ОСОБА_3 , як пережила дружина ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності до ст. 63 СК України не претендує на належну їй частку у спадковому майні - житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вищевказане нерухоме майно було особистою власністю ОСОБА_6 (а.с. 8).

Як вбачається з копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 02.01.1972р., ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (дівоче прізвище ОСОБА_7 ) 02 січня 1972р. уклали шлюб про що в книзі записів актів цивільного стану про одруження зроблено відповідний актовий запис за №1, а спадкове майно вищевказаний житловий будинок, побудований у 1979 році, а отже відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і їх частки є рівними.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами 1, 2 ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

В силу ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

У судовому порядку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ч. 3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Встановивши, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , збудований під час шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що після смерті ОСОБА_3 спадщина відрилась на частину житлового будинку.

Твердження позивача про те, що житловий будинок належав спадкодавцю ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України ( в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин) , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу ( ч. 1 ст. 28 КпШС України).

Аналогічне правове положення закріплене в статті 60, 70 Сімейного Кодексу України.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність.

Частиною 1 ст. 28 Кодексу про сім`ю та шлюб України встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Оскільки спірний житловий будинок набуті відповідачем і спадкодавцем під час перебування у шлюбі, тому дане майно є спільною сумісною власністю подружжя в силу закону та кожному із подружжя відповідно належало по 1/2 частини спірного майна.

Суду не надано жодних доказів того, що вказане майно набуте ОСОБА_6 до одруження, а також того, що воно отримане ним під час шлюбу в дар та/або в порядку спадкування, або придбане за особисті кошти .

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не надав оцінки наявній у матеріалах справи заяві відповідача про визнання позову, не спростовують висновків суду у зв`язку з таким.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Визнання позову відповідачем ОСОБА_3 суперечить Закону, зокрема вимогам статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України та приписам статті 81 ЦПК України щодо обов`язку доказування, тому підстави для задоволення позову в повному обсязі відсутні. При цьому апеляційний суд враховує пояснення відповідачки ОСОБА_3 , яка в суді апеляційної інстанції пояснила, що будинок будували спільно з покійним чоловік, перебуваючи в шлюбі.

Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 червня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий

Судді