КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Лащевської Д.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року

у справі за скаргою ОСОБА_2 , боржник ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність старшого державного виконавця Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Майданюк Ірини Анатоліївни, -

установив:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із скаргою на рішення та бездіяльність старшого державного виконавця Фастівського ВДВС у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Майданюк І.А., мотивуючи її тим, що після відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 постановою старшого державного виконавця Фастівського відділу ДВС у Фастівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Майданюк І.А. від 27 лютого 2023 року залучено психолога/працівника органу опіки та піклування для проведення виконавчих дій 18 березня 2023 року з 12:00 год. до 14:00 год. на території парку «Народний» за адресою: АДРЕСА_1 .

Вона у визначений час разом зі своїм представником - адвокатом Волковим А.В. прибула на місце вчинення виконавчої дії - побачення з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 вивів дочку з автомобіля тримаючи за руку, дитина навіть не наблизилась до матері, і у присутності боржника (батька) та учасників виконавчого провадження сказала, що «не хоче зустрічатися з мамою».

Відразу після цього ОСОБА_1 повів її назад до автомобіля, а сам повернувся до парку.

Отже, зустріч матері і дитини в обумовлений судом час з 12 до 14 години не відбулася.

Враховуючи таку ситуацію, нею було заявлено клопотання державному виконавцю про залучення в якості спеціалістів дитячого психолога та/або представників відповідних соціальних служб для особистого спілкування з дитиною для усунення подальших перешкод у реалізації судового рішення про контакт матері з дитиною.

Проте, старший державний виконавець Майданюк І.А. заявлене клопотання представника стягувача не розглянула, натомість склала акт державного виконавця, який в результаті став підставою для закінчення виконавчого провадження.

Державний виконавець, будучи присутній на виконавчій дії не вирішивши заяву (клопотання) сторони стягувача та переконавшись, що для реального виконання судового рішення заявниці з боку боржника необхідно було залучити спеціаліста/дитячого психолога, який шляхом особистих бесід або спілкування з дитиною за відсутності батька та матері міг би виявити причини небажання дитини бачитись з матір`ю і вжити реальні заходи для виконання рішення.

Просила суд, визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Фастівського районного відділу Державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Майданюк І.А. у не розгляді клопотання стягувача ОСОБА_2 , заявленого під час виконавчої дії 18 березня 2023 року та зареєстрованого 21 березня 2023 року за №24-30-45/2787/3 про залучення до виконавчих дій у виконавчому провадженні НОМЕР_1 представників соціальних служб та психолога у галузі дитячої психології.

Визнати неправомірною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 від 20 березня 2023 року.

Зобов`язати здійснити розгляд клопотання стягувача ОСОБА_2 заявленого під час виконавчої дії 18 березня 2023 року та зареєстрованого 21 березня 2023 року за №24-30-45/2787/3 про залучення до виконавчих дій у виконавчому провадженні НОМЕР_1 представників соціальних служб та психолога у галузі дитячої психології.

Стягнути з Фастівського районного відділу Державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м . Києва від 11 травня 2023 року, вказану вище скаргу задоволено частково.

Визнано неправомірною та скасовано постанову старшого державного виконавця Фастівського районного відділу Державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Майданюк І.А. про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 від 20 березня 2023 року.

Стягнуто з Фастівського районного відділу Державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 гривень.

В іншій частині скаргу залишено без задоволення.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, боржник ОСОБА_1 оскаржив її у апеляційному порядку, оскільки вважає ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що висновки, зроблені судом першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи та обставинам здійснення виконавчого провадження НОМЕР_1 та попереднього виконавчого провадження НОМЕР_2, які мають значення для правильного вирішення спірного питання (питання закінчення чи не закінчення виконавчого провадження).

Висновки суду носять загальний характер про начебто порушення державним виконавцем норм ЗУ «Про виконавче провадження» (ст.18), при цьому суд першої інстанції не зазначає та не деталізує які саме норми закону чи підзаконного нормативного документу були порушені державним виконавцем.

Поверхневі та необґрунтовані висновки суду першої інстанції не містять відомостей про те, в чому саме виразилась протиправна бездіяльність (безініціативність) державного виконавця наслідком якої стало прийняття, на думку суду, помилкової (незаконної) постанови про закінчення виконавчого провадження.

Вважає, що державний виконавець Майданюк І.А. цілком правильно встановила, що він повністю виконав свої зобов`язання, покладені на нього судом, а тому склала відповідний акт та в подальшому винесла постанову про закінчення виконавчого провадження.

Просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року, та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_2 .

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, обґрунтовуючи його тим, що скасовуючи постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 20 березня 2023 року, суд дійшов цілком правильних та обґрунтованих висновків, оскільки державним виконавцем не вчинено всіх передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішення суду про встановлення порядку побачення матері з дитиною.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд не зазначив, що саме виконавець має зробити, не заслуговує на увагу, оскільки виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Під час виконавчої дії 18 березня 2023 року сторона стягувача звернулася до державного виконавця щодо залучення додаткових фахівців, зокрема у галузі дитячої психології з метою проведення особистісних бесід з дівчинкою, при потребі без участі обох батьків.

Тобто стягував у відповідності до положень ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження» спонукала державного виконавця вжити додаткові механізми для реалізації судового рішення, що останній власне і проігнорував.

Просила, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2021 року скасовано, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_4 надати ОСОБА_2 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 кожної суботи з 12:00 до 14:00 годин у приміщенні Органу опіки і піклування Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області (Київська обл., Фастівський р-н, с. Гатне, вул. Київська, 138), в присутності психолога або працівників Органу опіки та піклування.

Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року змінено в частині визначення місця спілкування, побачення та спільного проведення часу ОСОБА_2 з малолітньою дочкою ОСОБА_5 .

Абзац четвертий резолютивної частини постанови Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року викладено в такій редакції: «Зобов`язати ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи з 12:00 до 14:00 годин у загальнодоступних місцях відпочинку та дозвілля в присутності психолога або працівників органу опіки та піклування».

У решті постанову залишено без змін.

08 лютого 2023 року старшим державним виконавцем Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Майданюк І.А. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

27 лютого 2023 року державним виконавцем Майданюк І.А. винесена постанова про визначення місця побачення стягувача з дитиною.

27 лютого 2023 року державним виконавцем Майданюк І.А. винесена постанова про залучення представників органу опіки і піклування для участі у проведенні виконавчих дій.

18 березня 2023 року державним виконавцем Майданюк І.А. складено акт від 18 березня 2023 року згідно якого дитина відмовилась бачитись з матір`ю.

20 березня 2023 року державним виконавцем Майданюк І.А. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження.

З постанови про закінчення виконавчого провадження від 20 березня 2023 року вбачається, що державним виконавцем Майданюк І.А. постановлено виконавче провадження з примусового виконання постанови №759/14917/20 від 02 лютого 2023 року Київського апеляційного суду закінчити, відповідно до ч.5 ст.64-1 ЗУ «Про виконавче провадження».

Так, державний виконавець в акті від 18 березня 2023 року вказує, що дочка відмовляється бачитись з матір`ю, що, на думку державного виконавця, свідчить про виконання рішення боржником та наявність підстав для закінчення виконавчого провадження.

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення скарги та визнаючи неправомірною та скасовуючи постанову старшого державного виконавця Фастівського районного відділу Державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Майданюк І.А. про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1 від 20 березня 2023 року, суд першої інстанції виходив з того, що закриваючи виконавче провадження, державний виконавець не вжила передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» належних заходів щодо примусового виконання рішення суду, обмежившись складанням акту про небажання дитини спілкуватись.

Відмовляючи у задоволенні вимоги скаржника щодо зобов`язання державного виконавця здійснити розгляд клопотання стягувача ОСОБА_2 , заявленого під час виконавчої дії 18 березня 2023 року та зареєстрованого 21 березня 2023 року за №24-30-45/2787/3 про залучення до виконавчих дій у виконавчому провадженні НОМЕР_1 представників соціальних служб та психолога у галузі дитячої психології, суд керувався тим, що вказане клопотання надійшло після винесення оскарженої постанови про закриття виконавчого провадження.

Стягуючи на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн., суд першої інстанції врахував складність справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги від 24 березня 2023 року, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значення справи для сторони.

З висновками, викладеними у оскаржуваній ухвалі погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця наділений повноваженнями усунути допущенні державним виконавцем недоліки.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч.1 ст.7 ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби.

Аналіз зазначених норм права дає підстави дійти до висновку про можливість звернення до суду в порядку цивільного судочинства, передбаченому статтею 447 ЦПК України, із скаргою на рішення, дії або бездіяльність, начальника відділу ДВС, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)).

У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч.1 ст.26 вказаного Закону, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець зобов`язаний, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з пунктом 1 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 ЗУ «Про виконавче провадження».

Частиною першою ст.63 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

За рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною закріплений у ст.64-1 ЗУ «Про виконавче провадження».

Так, ч.2 зазначеної статті передбачає, що державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

За правилами ст.64-1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Відповідно до ч.5 ст.64-1 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, в акті від 18 березня 2023 року, державний виконавець вказує, що дочка відмовляється бачитись з матір`ю, що, на думку державного виконавця, свідчить про виконання рішення боржником та наявність підстав для закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до п.6 розділу IХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5, при виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування.

У рішенні ЄСПЛ «Ген та інші проти України» від 10 червня 2021 року зазначено: «Крім того, залишається незрозумілим, наскільки в цьому відношенні могли бути задіяні дитячі та сімейні служби та чи могла бути застосована якась сімейна медіація. У певний момент судові пристави вирішили, що місцевий орган по догляду за дітьми повинен приєднатися до виконавчого провадження, але не було жодних ознак того, що цей орган по догляду за дітьми мав якийсь вплив на здійснення домовленостей про контакт».

Також ЄСПЛ зазначає, що незважаючи на те, що практика Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, які мають бути наділені належною увагою, не обов`язково є достатніми для подолання інтересів батьків, особливо в тому, щоб мати постійний контакт з їхніми інтересами з дитиною.

Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не повинно тлумачитися як ефективне надання безумовного права вето дітям без будь-яких інших факторів, що розглядаються, а також проведення експертизи для визначення їх найкращих інтересів.

Такі інтереси зазвичай диктують, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ «А.В. проти Словенії»).

Отже, обов`язок державного виконавця вживати передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Колегія суддів вважає, що державний виконавець не вжив передбачених законодавством заходів з метою реального виконання рішення суду щодо спілкування матері з дочкою та її вихованні, присутній на зустрічі психолог служби захисту сім`ї та дітей Гатненської сільської ради ОСОБА_6 не вчинила жодної спроби поспілкуватись з дитиною, у тому числі й за відсутності батьків, з метою з`ясування причин небажання дитини спілкуватись з матір`ю.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що мати має право на особисте спілкування з дитиною, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати йому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У згаданому рішенні ЄСПЛ «Ген та інші проти України» від 10 червня 2021, суд зазначив: «що стосується поведінки державних виконавців, схоже, що вони неодноразово приїжджали на контактні зустрічі з єдиною метою документувати той факт, що дитина не бажала спілкуватися зі своїм батьком та її бабусею та дідусем. Національний суд розкритикував обмежений обсяг втручання державних виконавців як невідповідний. Суд повторює, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що ефективно надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів та проведення експертизи для визначення їх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси зазвичай диктують, що зв`язки дитини зі своєю сім`єю повинні підтримуватися, за винятком випадків, коли це може зашкодити її здоров`ю та розвитку (див. AV v. Slovenia, п. 878/13, п. 72, 9 квітня 2019, з подальшими посиланнями). Однак у цій справі, коли органи влади постійно стикалися з відмовою дуже маленької дитини бачитися з членами її сім`ї, вони не змогли забезпечити ефективну професійну адресну підтримку дитини; така підтримка була для неї критично важливою для звикання до ідеї регулярних зустрічей з батьком та бабусею та дідусем, а також для того, щоб В. зрозуміла, що відповідає найкращим інтересам дитини, відповідно до мотивів обов`язкових судових рішень (див. пункт 8 вище). Така допомога становила, з огляду на конкретні обставини цієї справи, частину необхідних заходів, які органи влади мали обґрунтовано вжити, відповідно до своїх позитивних зобов`язань, передбачених статтею 8 (див. Аналогічний підхід, AV, згадане вище, § 84).

Навіть незважаючи на те, що добровільне дотримання є кращим, укорінені позиції, які батьки часто займають у таких випадках, можуть ускладнити таке дотримання, що в певних випадках вимагає застосування пропорційних примусових заходів (див. § 43, з подальшими посиланнями). У зв`язку з цим судові пристави наклали на В. штрафи (див. Пункт 14 вище), але сумнівно, що розміри цих санкцій були досить значними, щоб мати належний примусовий вплив на В. (порівняйте Куппінгер проти Німеччини, № 62198 / 11, § 105, 15 січня 2015 р.)».

Отже, на думку колегії суддів, в результаті неналежного виконання рішення суду державним виконавцем порушені права дитини скаржника на спілкування з нею, відповідно до рішення суду, оскільки бездіяльність державного виконавця сприяла тому, що державними органами примусово не виконане рішення суду.

Виконання рішення суду не може бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватись, а обов`язок державного виконавця вживати передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч.2 ст. 9 ЗУ «Про виконавче провадження», постанова про закінчення виконавчого провадження виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

При цьому перед прийняттям постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець зобов`язаний встановити факт виконання відповідного рішення боржником, зокрема, шляхом отримання від боржника доказів його виконання.

За таких обставин, закриваючи виконавче провадження з підстав фактичного виконання боржником у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, державний виконавець Майданюк І.А., в порушення вимог ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», не вжила передбачених цим Законом належних заходів щодо примусового виконання рішення суду, обмежившись складанням акту про небажання дитини спілкуватись, у зв`язку з чим дії старшого державного виконавця Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Майданюк І.А. в частині закриття виконавчого провадження не відповідають вимогам ЗУ «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення скарги.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки апелянтом не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про дотримання державним виконавцем норм ЗУ «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим оскаржувана ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 без задоволення.

Вірним є і висновок суду першої інстанції про стягнення на користь скаржниці витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Згідно ч.1 ст.452 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постановах КЦС ВС від 09 червня 2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15 квітня 2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Відповідно до статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 правнича допомога надавалася адвокатом Волковим А.В.

Так, адвокатом Волковим А.В. у встановленому законом порядку та строк було надано документи на підтвердження понесених ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу, наданою адвокатом Волковим А.В., а саме: договір про надання правової допомоги від 24 березня 2023 року, ордер на надання правової допомоги серії АА №1288905 від 29 березня 2023 року, квитанцією про оплату за договором про надання правової допомоги.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Суд вірно врахував складність справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги від 24 березня 2023 року, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціну позову та значення справи для сторони, та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь ОСОБА_2 понесених нею судових витрат - витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 11 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 25 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба