РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2023 року м. Мукачево Справа №303/6966/23
2/303/1080/23
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі: головуючого судді Кость В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2
до відповідача ОСОБА_3
про усунення перешкод у користуванні житловим будинком,
ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком з надвірними спорудами та прибудовами, що розташований у АДРЕСА_1 (надалі Будинок), шляхом відновлення газо- та електропостачання і заборони ОСОБА_3 вчиняти будь - які дії, що перешкоджають позивачу проживати у зазначеному Будинку та користуватися ним.
Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивач зареєстрована та фактично проживала разом зі своїм чоловіком, онукою ОСОБА_4 та її сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 .
У 2008 році чоловік позивача подарував Будинок відповідачу, яка є їх дочкою. Після смерті чоловіка відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 погіршилися, внаслідок чого відповідач вчиняла перешкоди позивачу у користуванні житлом. В результаті конфліктів, відповідач заборонила проживати позивачу у Будинку. Для того, щоб утруднити проживання ОСОБА_1 у Будинку, уповноважені відповідачем особи звернулися із відповідними заявами до ПАТ «Закарпаттяобленерго» та АТ «Закарпатгаз» про відключення постачання електроенергії та газу. Разом з тим, у позивача відсутнє інше зареєстроване місце проживання, а також немає іншого нерухомого майна.
Ухвалою суду від 4 серпня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.
Уповноважений представник відповідача подала відзив на позовну заяву, згідно з яким, в задоволенні позовних вимог просить відмовити, оскільки вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності у неї порушеного права, так як ще з 2008 року вона разом з своїм чоловіком проживала та по даний час проживає в іншому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Покійний чоловік позивача, зі згоди своєї дружини ОСОБА_1 , подарував своїй дочці ОСОБА_3 належний йому будинок по АДРЕСА_1 , сама ж позивачка проживала з чоловіком у сусідньому будинку АДРЕСА_1 .
Крім того, відповідач не може чинити перешкоди позивачу у користуванні Будинком, оскільки сама не має доступу до нього внаслідок неправомірних дій ОСОБА_4 , що підтверджується рішенням суду від 18.08.2022 року у справі №303/3287/22, яке набрало законної сили та яким було частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні цим Будинком.
Щодо позовних вимог в частині відновлення газо- та електропостачання, то такі ґрунтуються, на думку представника відповідача, на недоведеному факті такого припинення та пред`явлені до неналежного відповідача. Жодних доказів на підтвердження тих обставин, що Будинок відключений від надання цих послуг позивачем не надано. Належними відповідачами за такою позовною вимогою мають бути ПАТ «Закарпаттяобленерго» (Мукачівська філія) та АТ «Закарпатгаз».
Ухвалою суду від 24 серпня 2023 року в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відмовлено та частково задоволено клопотання про витребування доказів.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003.
У справі «Belletv.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення порушення прав позивача щодо позбавлення її права користування Будинком, та вчинення дій, що перешкоджають їй проживати у ньому і застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову (при наявності порушень прав).
2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Будинок.
В контексті хронології існуванням спірних правовідносин між сторонами, суд наводить наступні обставини справи.
Відповідно до копії «Домової книги» на Будинок, що видана на ім`я ОСОБА_5 , позивач була прописана за адресою: АДРЕСА_1 з 16 березня 1981 року (а.с. 17-18).
Згідно із заявою позивача від 31.03.2008, посвідченою приватним нотаріусом Тромпак Н. В., вона надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_5 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 , на дарування та укладення договору дарування будинку з надвірними спорудами та прибудовами, розташованого в АДРЕСА_2 ), за яким обдарованою буде їх дочка ОСОБА_3 . Зазначений Будинок з надвірними спорудами та прибудовами був об`єктом права спільної з чоловіком сумісної власності як такий, що набутий ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі (а.с 23).
Наявні у справі доказові матеріали (договір дарування жилого будинку з надвірними спорудами та прибудовами від від 31.03.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №1192, витяг з Державного реєстру правочинів № 5701445 від 01.04.2008, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18810149 від 14.05.2008, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №305858959 від 26.07.2022) свідчать про те, що право приватної власності на Будинок належить ОСОБА_3 .
Згідно з даними акту про не проживання особи за місцем реєстрації №02-9-6/526 від 7 липня 2022 року, засвідченим секретарем виконкому Кольчинської селищної ради, громадянка ОСОБА_1 не проживає за адресою в АДРЕСА_1 із 2008 року (а.с. 74).
Відповідно до заяв ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 06.07.2022, підписи яких засвідчено секретарем виконкому Кольчинської селищної ради, позивач не проживає у спірному Будинку з 2008 року.
Як вбачається з довідки виданої виконавчим комітетом Кольчинської селищної ради від 29.07.2022 року №02-9-6/617, ОСОБА_1 за твердженням сусідів зареєстрована за адресою в АДРЕСА_1 , а проживає в буд. АДРЕСА_1 , отримувала також за цією адресою субсидію (а.с. 80).
3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Нормами статті 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
В свою чергу, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У даному випадку спір виник з приводу користування житловим Будинком власником якого є відповідач.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 317 та частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
У відповідності до частини першої та четвертої ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться також у ст. 405 Цивільного Кодексу України.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать в тому числі і батьки (частина друга ст. 64 Житлового кодексу Української РСР). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до положень частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.
Поряд з цим, наявні в матеріалах справи докази свідчить про відсутність у них інформативних даних, які б доводили підставність позовних вимог ОСОБА_1 , в контексті наявності порушеного права на користування Будинком. Так, позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні житловим будинком з надвірними спорудами та прибудовами, що розташований у АДРЕСА_1 , шляхом відновлення газо- та електропостачання і заборони ОСОБА_3 , яка є його власником вчиняти будь - які дії, що перешкоджають позивачу проживати у зазначеному Будинку та користуватися ним.
Разом з тим, доказів, на підтвердження того, що газо- та електропостачання у вказаному Будинку припинено, позивачем не надано.
Сам факт звернення уповноважених відповідачем осіб із заявами у серпні 2022 року до ПАТ «Закарпаттяобленерго» та АТ «Закарпатгаз» про відключення постачання елекроенергії та газу не може слугувати доказом того, що надання таких послуг було припинено станом на дату звернення позивача до суду з цим позовом.
Крім того, в матеріалах справи міститься лист ПАТ «Закарпаттяобленерго» Мукачівська філія від 14.10.2022 року №541-18/502 з якого вбачається, що внаслідок відсутності доступу до електроустановки Будинку постачання електроенергії не може бути припинено (а.с. 103).
Не є також доказово підтвердженими і доводи позивача щодо постійного її проживання у Будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, судом встановлено, що дійсно позивач зареєстрована за зазначеною адресою, водночас матеріали справи містять також відомості, відповідно до яких вона проживала у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Наведене підтверджується довідкою Кольчинської селищної ради, яка міститься в матеріалах спадкової справи, та була надана суду в порядку витребування доказів. Зокрема, із довідки вбачається, що на день смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 за цією адресою з ним зареєстрована його дружина ОСОБА_1 .
Суд критично ставиться до таких доказів як акт про не проживання особи за місцем реєстрації №02-9-6/526 від 07.07.2022 року та заяв ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 06.07.2022, підписи яких засвідчено секретарем виконкому Кольчинської селищної ради, та в яких зазначено, що позивач не проживає у спірному Будинку з 2008 року, оскільки матеріали справи не містять відомостей на підставі яких можна зробити висновок, яким чином ці особи дізналися про не проживання позивача у Будинку, клопотання щодо допиту цих осіб до суду не надходило.
Доказово непідтвердженою залишилася вимога позивача про заборону ОСОБА_3 вчиняти будь - які дії, що перешкоджають позивачу проживати у зазначеному Будинку.
Так, відповідно до рішення суду від 18.08.2022 року у справі №303/3287/22, було частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спірним Будинком. Рішення суду набуло законної сили та на його підставі видано виконавчий лист 06.06.2023 року.
Згідно з частиною четвертою ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Факти, установлені в прийнятому раніше судовому рішенні, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням у будь якій іншій справі.
Виходячи з наведеного, судовим рішенням від 18.08.2022 року по справі №303/3287/22, було встановлено, що ОСОБА_3 , яка є власником Будинку не має можливості потрапити до нього, у зв`язку з чим, суд ухвалив усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом встановлення зобов`язань ОСОБА_4 щодо передачі ОСОБА_3 дублікатів ключів від замків на вхідній хвіртці через яку влаштовано вхід до будинку з надвірними спорудами та прибудовами (а.с. 86-96).
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів виконання вказаного судового акту, тобто у суду, на час розгляду справи, відсутні відомості, які б об`єктивно підтверджували чи спростовували, що відповідач має фактичний доступ до належного їй Будинку, у зв`язку з чим може здійснювати перешкоди у його користуванні позивачу.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з наведених вище мотивів та підстав.
Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
4. Судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на позивача.
Згідно з пунктом 1 частини третьої ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи відносяться також витрати на професійну правничу допомогу.
При ухваленні судового рішення суд не вирішує питання про стягнення з сторін судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки представником позивача у позовній заяві було заявлено орієнтовний розрахунок таких витрат, та зазначено, що відповідні докази будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. Аналогічне клопотання було заявлено також представником відповідача ОСОБА_9 у поданому відзиві на позов.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 263-265, 273, 279, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,
1. У задовленні позову ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 - відмовити.
2. Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження
5. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Представник позивача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 .
Суддя В.В. Кость