ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8046/23 Справа № 202/6351/22 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г.О. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором суборенди торгівельного місця,

- за апеляційною скаргою адвоката Добринь Ярослава Олексійовича в інтересах ОСОБА_2

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

15.09.2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення 90 000 грн. за договором суборенди торгового місця.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року позовні вимоги відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по договору суборенди торгового місця від 6 січня 2022 року, за період з 6 березня 2022 року по 6 листопада 2022 року, в сумі 90 000,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2023 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

07.08.2023 року від адвоката Добринь Ярослава Олексійовича в інтересах ОСОБА_2 надійшла апеляційна скарга, в якій ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та винесенні нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відповідно до п.9.10 Договору суборенди, цей Договір буде достроково розірвано на вимогу Орендаря, якщо Суборендар, зокрема, не сплачує суборендну плату протягом 10 календарних днів з моменту настання дати оплати.

Вказано, що після початку військових дій, тобто з 24.02.2022 року відповідачка вже не торгувала, та правомірно очікувала, що договір Орендарем буде розірвано.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 90 000грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено.

6 січня 2022 року між ФОП ОСОБА_2 , як суборендарем, та ОСОБА_1 , як орендарем, було укладено договір суборенди торгового місця (далі договір суборенди).

У відповідності до укладеного договору, орендар передає, а суборендар бере у тимчасове володіння та користування торгівельне місце, що знаходиться на території ринку, який належить ТОВ «Колхозний ринок» та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , площа торгового місця складає 21 кв.м. п.1.1 договору суборенди.

Торгове місце, що орендується, знаходиться у володінні та користуванні орендаря у відповідності до договору оренди №5204 від 1 січня 2022 року (основний договір), укладеного між орендарем і ТОВ «Колхозний ринок», названим у подальшому «Орендодавець» - п.1.2. договору суборенди.

Факт передачі орендарем суборендарю об`єкту оренди оформлюється сторонами актом приймання-передачі об`єкта оренди п.2.2 договору суборенди.

Загальна сума суборендної плати за місяць складає 10 000,00 грн. п.п.3.2. договору суборенди.

Строк дії договору суборенди: з моменту укладення договору суборенди до 31 грудня 2022 року п.п. 8.3. договору суборенди.

6 січня 2022 року, на виконання умов договору суборенди, ОСОБА_1 передав, а ФОП ОСОБА_2 прийняла у строкове платне користування торгівельне місце, про що сторонами було підписано акт прийому-передачі.

Встановивши зазначені обставини суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, але колегія суддів апеляційного суду з такими висновками у повній мірі погодитись не може з огляду на таке.

6 січня 2022 року між ФОП ОСОБА_2 , як суборендарем, та ОСОБА_1 , як орендарем, було укладено договір суборенди торгового місця (далі Договір) а.с.6-10.

Пунктом 9.10 Договору передбачено, цей Договір буде достроково розірвано на вимогу Орендаря, якщо Суборендар не сплачує суборендну плату протягом 10 календарних днів з моменту настання дати сплати.

Пунктом 3.3. Договору передбачено, що Суборендар зобов`язаний сплачувати Орендарю орендну плату авансовими платежами до 06 числа поточного місяця.

Тобто за січень оплата повинна бути до 06 січня, за лютий до 06 лютого та так далі.

24.02.2022 року Російська Федерація розпочала бойові дії проти України, і як наполягає представник відповідачки, її довірителька очікувала на те, що Орендар достроково розірве Договір на підставі п.9.10.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанову Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №580/1300/22, Верховний Суд сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань».

Конституційний Суд України виходить з того, що принцип юридичної визначеності як складова конституційного принципу верховенства права є сукупністю вимог до організації та функціонування системи права, процесів правотворчості та правозастосування у спосіб, який забезпечував би стабільність юридичного становища індивіда. Зазначеного можна досягти лише шляхом законодавчого закріплення якісних, зрозумілих норм (абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 6 червня 2019 року № 3-р/2019).

Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування). Таким чином, юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзаци четвертий - шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).

За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).

Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 1-2/2016).

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 вказано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування).

У Рішенні Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 також зазначено, що кожна особа залежно від обставин повинна мати можливість орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних юридичних наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.

У рішенні у справі «Kopeckу v. Slovakia» (заява № 44912/98, п. 52) ЄСПЛ узагальнив висновок про належне правове підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування у наступний спосіб: якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «легітимне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. також рішення у справах: «Vilho Eskelinen and Others v. Finland», п. 94, заява № 63235/00; «Haupt v. Austria», п. 47, заява № 9816/82; «Radomilja and Others v. Croatia», п. 142, заява № 25376/06; «Draon v. France», п. 65, заяви № 1513/03, № 11810/03 та ін.).

Поняття «якість закону» (quality of law) охоплює такі характеристики відповідного акта законодавства як чіткість, точність, недвозначність, зрозумілість, узгодженість, доступність, виконуваність, передбачуваність і послідовність. Ці характеристики стосуються як положень будь-якого акта (норм права, які у ньому містяться), так і взаємозв`язку такого акта з іншими актами законодавства такої ж юридичної сили. При цьому норми права, що не відповідають критерію «якості закону» (зокрема, не відповідають принципу передбачуваності (principle of foreseeability) або передбачають можливість різного тлумачення та правозастосування), суперечать і такому елементу принципу верховенства права як заборона свавілля, а застосування таких норм може призвести до порушення конституційних прав особи та неможливість адекватного захисту від необмеженого втручання суб`єктів владних повноважень у права такої особи.

Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.

Правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору.

Відсутність у законі безпосередніх приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, що визначає механізм реалізації такого права, самостійно не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.

Таким чином, очікування відповідачки на відповідні дії позивача мають характер легітимних.

Враховуючи, що оплата повинна проходити по принципу передоплати, то з відповідачки на користь позивача варто стягнути орендну плату за 2 місяці (за січень та лютий), що охоплюється періодом з 06 січня до 06 березня 2022 року.

У задоволенні позовних вимог про стягненню орендної плати за інші місяці варто відмовити, оскільки відповідачка не виплатила у 10-ти денний строк передоплату та правомірно очікувала на розірвання договору.

При таких обставинах апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Для винесення судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі не має законних підстав.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Позивачем за подачу позову сплачений судовий збір у розмірі 992, 40 грн. (а.с.19).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги підлягають задоволенню частково у розмірі 20 000 грн., що складає 22 % від заявлених, таким чином стягненню підлягає судовий збір у розмірі 22% від фактично сплаченого, що становить 218, 33 грн.

Відповідачкою за подання апеляційної скарги молочений судовий збір у розмірі 1488, 60 грн. (а.с.86).

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково у розмірі 88 % від заявлених вимог, з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 309, 97 грн.

У апеляційній скарзі ставиться питання про покладення на позивача судових витрат. До апеляційної скарги (а.с.76) доданий орієнтований розрахунок суми судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) у розмірі 43 988, 60 грн., куди й включений судовий збір, але судовий збір був врахований суд окремо, то сума витрат на професійну правничу допомогу складає 42 500 грн.

Але фактичного (документального) підтвердження цих витрат (за виключення судового збору) матеріали цивільної справи не містять, а тому у стягнені витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 42 500 грн. варто відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Добринь Ярослава Олексійовича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2023 року змінити та викласти резолютивну частину рішення у наступній редакції:

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по договору суборенди торгового місця від 6 січня 2022 року, за період з 6 січня 2022 року до 6 березня 2022 року в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 218 (двісті вісімнадцять) гривень 33 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 309 (одна тисяча триста дев`ять) гривень 97 коп.

У стягнені з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 42 500 грн. відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: