ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 вересня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 732/1198/22

Головуючий у першій інстанції Лиманська М. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/688/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області у складі судді Лиманської М.В. від 16 лютого 2023 року, місце ухвалення рішення м. Городня, дата складання повного тексту рішення - 23 лютого 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дочки сторін спору - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2 800 грн., щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що 05.09.2013 року вона уклала із відповідачем шлюб, який було розірвано рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 31.08.2016 року. Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачем ОСОБА_1 . Позивач зазначала, що добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання дочки відповідач не бажає, разом з тим, в силу статті 180 Сімейного кодексу України, зобов`язаний утримувати дитину до її повноліття. За доводами позивача, відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, оскільки є працездатною особою, не має вад здоров`я, не є особою із інвалідністю. Позивач стверджує, що відповідач отримує дохід, має майно, його матеріальний стан дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , 2015 року народження, аліменти у розмірі 2 800 грн. щомісяця, виходячи із розміру середньої заробітної плати по Чернігівській області.

Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 16.02.2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 300 грн. на місяць, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.12.2022 року, і до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 992 грн. 40 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення суду першої інстанції від 16.02.2023 року, в частині визначеного розміру стягнення аліментів, стягнувши з нього аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , 2015 року народження, у твердій грошовій сумі в розмірі 1 416 грн. 50 коп. на місяць, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.12.2022 року, і до досягнення дитиною повноліття. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 вказують, що рішення суду першої інстанції від 16.02.2023 року в частині визначення розміру аліментів є необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що у період 2016-2021 років він систематично виділяв кошти на утримання дочки ОСОБА_4 , придбавав дитині одяг, продукти харчування, організовував її відпочинок. Апелянт вказує, що припинення надання ним матеріальної допомоги на утримання дочки протягом 2022-2023 років насамперед пов`язано із неправомірними діями позивача, яка позбавила його можливості зустрічей із дитиною. Доводи апеляційної скарги стверджують, що позивач не надала суду жодних доказів її звернення до відповідача за матеріальною допомогою на утримання дочки, протягом 2022-2023 років. За доводами апелянта, суд першої інстанції не надав відповідної оцінки доводам відповідача відносно того, що ОСОБА_2 не має офіційного місця роботи, не здійснює діяльності, як фізична особа-підприємець, підробляє, отримуючи невеликий дохід, має невиконані грошові зобов`язання та арештовані банківські рахунки, що суттєво впливає на працевлаштування відповідача та отримання ним доходів від здійснення підприємницької діяльності. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що, як було встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 має середній щомісячний дохід в розмірі 20 000 грн., що вказує на її спроможність забезпечувати дитину. За доводами апелянта, мінімальний гарантований розмір аліментів для дітей віком від 6 до 18 років протягом 2023 року встановлено у розмірі 1 416 грн. 50 коп., і у вказаній сумі ОСОБА_2 просить суд визначити йому щомісячний розмір аліментів, які будуть ним сплачуватись на утримання дочки ОСОБА_4 , 2015 року народження.

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 16.02.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, без повідомлення (виклику) учасників справи, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.23-27, том 2), сторони даного спору обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що рішенням Городянського районного суду Чернігівської області від 31.08.2016 року у справі №732/1055/16-ц (а.с.7, том 1), було розірвано шлюб між сторонами даного спору, укладений 05.09.2013 року .

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, Серії НОМЕР_1 (а.с.9, том 1).

Відповідно до довідки, виданої Великолиственським старостинським округом Тупичівської сільської ради від 02.11.2022 року №382 (а.с.10, том 1), ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , 2015 року народження, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.28-29, 38-41, том 1), відповідач не мав офіційних доходів та надходжень на банківський рахунок протягом 2021-2022 років.

Судом першої інстанції встановлено, і як вбачається із сукупності наданих відповідачем письмових доказів (а.с.51-212, том 1), у хронологічний період 2016-2021 років відповідач ОСОБА_2 систематично виділяв кошти на утримання дочки ОСОБА_4 , 2015 року народження, придбавав дитині одяг, продукти харчування, організовував відпочинок дитини.

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20.10.2022 року №517 (а.с.43-44, том 1), ОСОБА_2 було визначено способи участі у вихованні та спілкуванні із дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.02.2023 року, частково задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову про стягнення аліментів із відповідача на утримання неповнолітньої дитини, суд першої інстанції виходив із фактичних обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини. А саме, судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті прийнято до уваги, що відповідач не заперечує свого обов`язку, встановленого статтею 180 Сімейного кодексу України, якою визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на утримання неповнолітньої дитини, суд першої інстанції прийняв до уваги доводи сторони позивача відносно того, що стан здоров`я відповідача та його матеріальний стан є задовільними, відповідач не має на утриманні інших осіб. Судом першої інстанції враховано відсутність у відповідача офіційного місця роботи, а також ту обставину, що ОСОБА_2 наразі не здійснює діяльність, як фізична особа-підприємець, підробляє, отримуючи невеликий дохід. Вирішуючи по суті вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції частково погодився із твердженнями відповідача відносно того, що визначений позивачем розмір аліментів у сумі 2 800 грн. щомісяця, є завищеним. За даних обставин, оцінивши докази справи, виходячи з принципу справедливості та розумності, суд першої інстанції дійшов висновку про спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , 2015 року народження, у розмірі 2 300 грн. щомісяця, що, на думку суду першої інстанції, є достатнім для забезпечення позивачу можливості створити гармонійний та всебічний розвиток дитини, не змінюючи її попередніх умов проживання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо наявності підстав для зменшення розміру стягнутих з нього судом першої інстанції аліментів на користь позивача на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2 300 грн. щомісяця, до 1 416 грн. 50 коп. щомісяця, не можуть бути підставою для зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.02.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Згідно статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до п.1, п.2 статті 3 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

Частинами 2,3 статті 11 Закону України Про охорону дитинства визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У п.54 рішення Європейського Суду з прав людини від 07.12.2006 року №31111/04 у справі Хант проти України суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Олссон проти Швеції (№2) від 27.11.1992 року, Серія А, № 250, статті 35-36, п.90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч.2 статті 150, статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із положеннями ч.3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до приписів ч.1 статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що у період 2016-2021 років він систематично виділяв кошти на утримання дочки ОСОБА_4 , придбавав дитині одяг, продукти харчування, організовував її відпочинок. Апелянт вказує, що припинення надання ним матеріальної допомоги на утримання дочки протягом 2022-2023 років насамперед пов`язано із неправомірними діями позивача, яка позбавила його можливості зустрічей із дитиною. Доводи апеляційної скарги стверджують, що позивач не надала суду жодних доказів її звернення до відповідача за матеріальною допомогою на утримання дочки, протягом 2022-2023 років. За доводами апелянта, суд першої інстанції не надав відповідної оцінки доводам відповідача відносно того, що ОСОБА_2 не має офіційного місця роботи, не здійснює діяльності, як фізична особа-підприємець, підробляє, отримуючи невеликий дохід, має невиконані грошові зобов`язання та арештовані банківські рахунки, що суттєво впливає на працевлаштування відповідача та отримання ним доходів від здійснення підприємницької діяльності. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що, як було встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 має середній щомісячний дохід в розмірі 20 000 грн., що вказує на її спроможність забезпечувати дитину. За доводами апелянта, мінімальний гарантований розмір аліментів для дітей віком від 6 до 18 років протягом 2023 року встановлено у розмірі 1 416 грн. 50 коп., і у вказаній сумі ОСОБА_2 просить суд визначити йому щомісячний розмір аліментів, які будуть ним сплачуватись на утримання дочки ОСОБА_4 , 2015 року народження.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.02.2023 року, виходячи із наступного.

Відповідно до приписів ч.1,2,3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.28-29, 38-41, том 1), відповідач ОСОБА_2 , 1988 року народження, не мав офіційних доходів та надходжень на банківський рахунок протягом 2021-2022 років.

Судом першої інстанції встановлено, і як вбачається із сукупності наданих відповідачем письмових доказів (а.с.51-212, том 1), у хронологічний період 2016-2021 років відповідач ОСОБА_2 систематично виділяв кошти на утримання дочки ОСОБА_4 , 2015 року народження, придбавав дитині одяг, продукти харчування, організовував відпочинок дитини.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 відносно того, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції не в повній мірі прийняв до уваги докази та обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів на утримання дитини, не можуть бути підставою для зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.02.2023 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.02.2023 року, судом при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було враховано наявні в матеріалах справи докази, і відповідно, обставини, регламентовані приписами статті 182 Сімейного кодексу України, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача на утримання дочки ОСОБА_4 , 2015 року народження, суд першої інстанції прийняв до уваги доводи сторони позивача відносно того, що стан здоров`я відповідача та його матеріальний стан є задовільними, відповідач не має на утриманні інших осіб. Судом першої інстанції враховано відсутність у відповідача офіційного місця роботи, а також ту обставину, що ОСОБА_2 наразі не здійснює діяльність, як фізична особа-підприємець, підробляє, отримуючи невеликий дохід. Вирішуючи по суті вимоги заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції частково погодився із твердженнями відповідача відносно того, що визначений позивачем розмір аліментів у сумі 2 800 грн. щомісяця, є завищеним. За даних обставин, оцінивши докази справи, виходячи із принципів справедливості та розумності, суд першої інстанції дійшов висновку про спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , 2015 року народження, у розмірі 2 300 грн. щомісяця, що, на думку суду першої інстанції, є достатнім для забезпечення можливості створити гармонійний та всебічний розвиток дитини, не змінюючи її попередніх умов проживання.

Апеляційний суд вважає, що доводи, на які посилається апелянт ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.02.2023 року, оскільки дані доводи не спростовують висновку суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову, і відповідно, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , 2015 року народження, у твердій грошовій сумі у розмірі 2 300 грн., щомісячно, починаючи з 06.12.2022 року, і до досягнення дитиною повноліття. Оцінивши наявні у справі докази, виходячи із засад справедливості та розумності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , 2015 року народження, у розмірі 2 300 грн. щомісяця, що є достатнім для забезпечення можливості створити гармонійний та всебічний розвиток дитини.

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апелянта відносно того, що він не має офіційного місця роботи, не здійснює підприємницької діяльності, підробляє, отримуючи невеликий дохід, має невиконані грошові зобов`язання та арештовані банківські рахунки, що впливає на його працевлаштування та отримання ним доходів від підприємницької діяльності, не доводять факту того, що ОСОБА_2 , 1988 року народження, який є працездатною особою, яка не має на утриманні інших осіб, не має змоги працювати, і сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , 2015 року народження, у визначеному судом першої інстанції розмірі. При цьому, наявність у позивача щомісячного доходу, на що посилається апелянт в доводах апеляційної скарги, не скасовує визначений статтею 180 Сімейного кодексу України обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до приписів ч.1,ч.2 статті 141 Сімейного кодексу України, яка регламентує рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що позивачем не надано суду доказів звернення нею до відповідача з приводу надання матеріальної допомоги на утримання дочки протягом 2022-2023 років, як і доказів відмови відповідачем у наданні даної допомоги, не можуть бути підставами для задоволення вимог поданої апеляційної скарги, в контексті положень статті 180 Сімейного кодексу України, які регламентують, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

В доводах апеляційної скарги апелянт вказує, що припинення надання ним матеріальної допомоги на утримання дочки протягом 2022-2023 років насамперед пов`язано із неправомірними діями позивача, яка позбавила його можливості зустрічей із дитиною.

Вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для задоволення вимог апеляційної скарги, оскільки рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20.10.2022 року №517 (а.с.43-44, том 1), ОСОБА_2 було визначено способи участі у вихованні та спілкуванні із дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 16.02.2023 року, і за даних обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 16.02.2023 року, необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 20.09.2023 року.

Головуючий: Судді: