Справа № 496/6380/23
Провадження № 2/496/2119/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року Суддя Біляївського районного суду Одеської області Пендюра Л.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення,

УСТАНОВИВ:

Адвокат Пилаєва В.В., яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулась до суду із позовною заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за національністю є «поляк» по лінії бабусі ОСОБА_3 .

Ознайомившись зі змістом позовної заяви та доданими до неї матеріалами, суд дійшов висновку про те, що у відкритті провадження за вказаною позовною заявою в порядку цивільного судочинства слід відмовити, з огляду на наступне.

Згідно із частинами першою та другою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Зазначена вище позовна заява подана до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною другою статті 16 визначено способи захисту цивільних прав та інтересів і цей перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках..

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є встановлення факту національності позивача поляк, а підставою наведено бажання останнього отримати Картку поляка та громадянство Республіки Польща за спрощеною процедурою.

Будь-яких позовних вимог до відповідачів представником позивача не заявлено, тобто позов подано лише про встановлення факту, що має юридичне значення, тоді як встановлення фактів здійснюється в порядку окремого провадження за заявою фізичної особи, а не в позовному провадженні.

Звертаючись до суду із даною позовною заявою, представник позивача зазначає, що в 2022 році мати позивача ОСОБА_4 зверталась до суду із аналогічною заявою, оскільки позивач був неповнолітнім, однак ухвалою суду від 06.04.2023 року по справі №496/6256/22 заяву було залишено без розгляду на підставі заяви позивачки, оскільки заінтересовані особи заперечували щодо вимог заяви, було встановлено спір про право, а тому наразі вона звертається до суду в порядку загального позовного провадження.

Разом із тим, дослідивши зміст ухвали суду від 06.04.2023 року по цивільній справі №496/6256/22 у ЄДРСР судом не встановлено обставин, на які посилається представник позивача. Жодного доказу про те, що між сторонами існує спір про право у зв`язку із чим необхідно встановити факт національності, суду не надано.

Більш того, представник позивача у позовній заяві посилається на застосування положень статті 315 ЦПК України, яка регулює розгляд справ у порядку окремого провадження, яке є одностороннім провадженням, в якому відсутній спір про право.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що вимоги, пред`явлені представником позивача, мають розглядатися в порядку окремого провадження, відтак позивачу необхідно звернутись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення в порядку передбаченому розділом IV ЦПК України, а тому у відкритті провадження у даній справі слід відмовити.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення

Перелік фактів, про встановлення яких суд розглядає справи в порядку окремого провадження, визначено частиною першою статті 315 ЦПК України, а частиною другою вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті першому постанови «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року №5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

У даній справі представник позивача просить встановити факт належності позивача до певної національності по лінії бабусі, посилаючись на те, що він наразі навчається в Республіці Польща і бажає отримати Картку поляка та громадянство Республіки Польща за спрощеною процедурою.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України «Про порядок зміни громадянами України національності» від 31 грудня 1991 року №24, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року №70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану національності батьків дитини, чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

За таких обставин, неможливо встановити у судовому порядку факт щодо належності осіб до певної національності, а тому така справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №398/4017/18 (провадження №14-215цс19) та постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №761/36561/19 (провадження №61-21818св19).

Таким чином, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку факту щодо належності особи до певної національності, цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягає судовому розгляду.

Керуючись статтями 186, 293, 315 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області.

Повний текст ухвали складено 14.09.2023 року.

Суддя Л.О. Пендюра