Номер провадження: 22-ц/813/2058/23
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Щербаков Юрій Сергійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторію Юріївною, посилаючись на те, що 06 травня 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна вчинила виконавчий напис №658 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Консалт Солюшенс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю., ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК», Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано позовну давність.

Короткий зміст відзиву ТОВ «Консалт Солюшенс» на апеляційну скаргу.

У відзиві ТОВ «Консалт Солюшенс» зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що презумпція правомірності дій органу виконавчої служби не спростована; адвокатом Осадчим А.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , не оскаржувались дії або бездіяльність державного виконавця в межах виконавчого провадження.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що відповідно до умов Кредитного договору № 3-502/ФКВІП-07 від 19.11.2007 Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» ОСОБА_1 було надано кредит в розмiрi 71145,00 доларів США.

Відповідно до умов іпотечного договору № 3-502/ ФКВІП-07 від 19.11.2007, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. за реєстрованим в реєстрі за №220, ОСОБА_1 виступила майновим поручителем ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором, передавши в іпотеку Товариству з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» належну іпотекодавцеві на праві власності чотирьохкімнатну квартиру під АДРЕСА_1 .

06 травня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Ярощук Ярощук Вікторією Юріївною вчинено виконавчий напис, округу зареєстрований в реєстрі за № 658 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем ОСОБА_1 .

Стягувачем у вказаному виконавчому написі зазначено Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», що є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк».

Строк, за який провадиться стягнення: з 01.07.2010 по 19.02.2014.

За рахунок коштів від реалізації зазначеної квартири задовольняються вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» у розмірі 898645 грн. 38 коп., в тому числі:

- сума заборгованості за кредитом 68993 дол. США 63 центи, що згідно ізкурсу НБУ складало 599340 грн. 76 коп.

- сума заборгованості за відсотками 34454 дол. США 71 цент, що згідно із курсу НБУ складало 299304 грн. 62 коп.

За вказаним виконавчим написом відкрито виконавче провадження ВП № 56371062, боржником у якому є ОСОБА_1 , що на даний час здійснюється державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

21 липня 2020 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» укладено договір №2292/К про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі № 236.

За змістом пункту 1 цього Договору Банк відступає Новому кредитору належні Банку права вимоги до Боржників зазначених у додатку №1 Договору, в тому числі, права вимоги до правонаступників Боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами іпотеки, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно із реєстру у Додатку № 1 до Договору. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором. Основними

За змістом п. 2 зазначеного договору Новий кредитор набуває усі права кредитора за основними договорами (кредитними, поруки, іпотеки тощо), включаючи: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (iндекс, 3,0% річних), право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за основними договорами, вимоги, які випливають із судових справ, у тому числі справ про банкрутство Боржників, виконавчих проваджень щодо Боржників тощо. Права кредитора за основними договорами перейшли до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги.

За змістом п.п. 1 п. 4 зазначеного договору ціна договору сплачується до набуття чинності цим договором.

На виконання умов договору ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» сплатило ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» кошти у розмірі 15186587,48 гривень без ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням № 166 від 16.07.2020.

За змістом п. 92 Додатку № 1 до Договору № 2292/К про відступлення до вiд 21.07.2020 вимоги ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 за кредитним договором №3- 502/ФКВІП-07 від 19.11.2007 та до ОСОБА_1 за іпотечним договором №3-502/ФКВІП-07 від 19 листопада 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. за реєстрованим в реєстрі за №220.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2020 року у справі № 521/14359/20 замінено сторону у виконавчому провадженні № 56371062, а саме: змінено ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» на правонаступника ТОВ «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС».

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що в силу встановленого законодавством обов`язку направляти копії постанов сторонам виконавчого провадження позивач неодноразово міг отримати інформацію щодо оскаржуваного виконавчого напису і своєчасно звернутися до суду за захистом свого порушеного права. З врахуванням вказаних норм права та неодноразового проведення виконавчих дій за оскаржуваним виконавчим написом, позивач міг довідатись про наявність оскаржуваного виконавчого напису щонайпізніше 06.05.2015 року - строк пред`явлення до виконання оскаржуваного виконавчого напису; 26.06.2015 року - повернення виконавчого напису нотаріуса стягувачу після першого пред`явлення; 11.04.2017 року - повернення виконавчого напису нотаріуса стягувачу після другого пред`явлення. З огляду на сплив строків позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За статтею 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Застосовуючи позовну давність у справі, що переглядається, суд першої інстанції не встановив порушення прав ОСОБА_1 , що нівелює можливість застосування інституту позовної давності.

Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина п`ята статті 267 ЦК України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право.

Відмовити у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності можна лише за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. Водночас, поважними причинами пропущення позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

З матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2021 року від ТОВ «Консалт Солюшенс» надійшла заява про застосування позовної давності, яка вмотивована тим, що факт неодноразового перебування виконавчого документа на виконанні підтверджується відмітками виконавця про повернення виконавчого напису №658, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу разом із зазначенням дати такого повернення 26.06.2015 та 11.04.2017. Таким чином, позивачу могло бути відомо про наявність оскаржуваного виконавчого напису щонайпізніше:

1) 06.50.2015 найпізніший строк пред`явлення до виконання оскаржуваного виконавчого напису;

2) 26.05.2015 повернення виконавчого напису нотаріуса стягувачу після першого пред`явлення;

3) 11.04.2017 повернення виконавчого напису нотаріуса стягувачу після другого пред`явлення.

27 вересня 2021 року від адвоката Осадчого А.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшли заперечення проти застосування строків позовної давності, які обґрунтовані тим, що позивачем як іпотекодавцем взагалі не отримувались вимоги про усунення порушень кредитного договору. Крім того жодних документів виконавчих проваджень з виконання вказаного виконавчого напису позивачці не надсилалось і не отримувалось, про існування цих виконавчих проваджень позивачці не було відомо. ОСОБА_1 дізналась про існування виконавчого напису лише у 2020 році під час здійснення виконавчого провадження ВП №56371062, яке відкрито постановою від 15.05.2018 про відкриття виконавчого провадження.

Апеляційним судом встановлено, що на виконанні в органах виконавчої служби з 2014 року перебували виконавчі провадження (щодо оскаржуваного виконавчого напису):

1)за №43582906 з примусового виконання виконавчого напису від 06.05.2014 №658 (відкрито 05.06.2014, завершене 26.06.2015). Відомості про виконання вимог виконавчого документа відсутні, а виконавче провадження знищено;

2)за №56371062 з примусового виконання виконавчого напису від 06.05.2014 №658 (відкрито 15.05.2018, завершене 12.07.2021).

Таким чином, відсутня можливість встановити належне виконання вимог Закону України «Про виконавче провадження» про направлення боржнику копій виконавчих документів у виконавчому провадженні №43582906. Крім того у позивача та його представника також відсутня можливість оскаржити дію або бездіяльність державного виконавця у порядку, передбаченому чинним законодавством, так як виконавче провадження знищено.

У суді апеляційної інстанції як свідки були допитані ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , які показали, що ніяких документів від виконавчих органів не отримували, а про існування виконавчого напису дізнались у 2020 році.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що строк позовної давності не є пропущеним, оскільки ОСОБА_1 дізналась про існування виконавчого напису у 2020 році, під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження ВП №56371062 її представником.

Щодо суті позовних вимог.

У справі, яка переглядається, спір між сторонами виник щодо неправомірності вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (тут і далі у редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії) та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).

Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку.

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172».

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

У постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 204/4071/14 (провадження № 61-360св18), від 09 лютого 2022 року у справі № 547/210/20 (провадження № 61-16834св21) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження №14-278гс18).

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач, зокрема, посилалась на те, що виконавчий напис вчинений із порушенням закону, оскільки нотаріус не переконався в безспірності боргу та порушив вимоги щодо процедури оформлення і змісту виконавчого напису.

Так, апеляційним судом встановлено, що у провадженні судах перебувала цивільна справа №521/105/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач (ПАТ «Дельта Банк») просив стягнути на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 1 345 723,45 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні допустимі докази виконання ТОВ «Український промисловий банк» своїх зобов`язань за вказаним кредитним договорами. Крім того судом зазначено, що в матеріалах справи також відсутні докази звернення Позивача до Відповідача ОСОБА_1 про необхідність виконання зобов`язань за кредитним договором № 3-502/ФКВІП-07 від 19.11.2007 року позивачу ПАТ «Дельта Банк», відсутні докази про сповіщення боржника ОСОБА_1 про заміну кредитора за кредитним договором № 3-502/ФКВІП-07 від 19.11.2007 року, що суперечить п.4.8. договору про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банку» від 30.06.2010

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року залишено без зміни.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що безспірність суми заборгованості не є встановленою, а фактично заперечувався сам факт отримання кредитних коштів, що було предметом дослідження у судах різних інстанції.

Враховуючи вищевикладене, наявні правові підстави для визнання порушеними прав ОСОБА_1 та задоволення позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2021 року скасувати.

Постановити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), задовольнити.

Визнати виконавчий напис від 06.05.2014, зареєстрований в реєстрі за №658, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторією Юріївною про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 таким, що не підлягає виконанню.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 вересня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк