Справа № 464/4375/22 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/946/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю представника відповідача Савіська В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Колошкіна Павла Ігоровича на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 лютого 2023 року в складі судді Бойко О.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" про визнання недійсними умов договору,-

встановив:

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» про визнання недійсними умов договору, просив визнати недійсними пункти 4.6, 4.9, 4.10, 6.5 Договору про відкриття кредитної лінії №1080-1309 від 28 серпня 2022 року, укладеного між ним та товариством та стягнути з відповідача судові витрати.

Вимоги обґрунтовує тим, що 28 серпня 2022 року між ним та ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1080-1309, відповідно до умов якого він отримав від відповідача позику в розмірі 11 000 грн. на строк 300 календарних днів, до 24 червня 2023 року.

Згідно із п. 4.6 договору стандартна процентна ставка в розмірі 3% нараховується на кожен день користування кредитом за виключенням строку використання права користування кредитом за зниженою або пільговою ставкою. Пільгова процентна ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом протягом першого базового періоду, який відповідно до п.2.3 договору триває з 28 серпня 2022 року по 07 вересня 2022 року. Знижена процента ставка становить 2,50% на кожен день користування кредитом, яка надається кредитодавцем виключно як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов договору.

Згідно із вказаними умовами, протягом 10 днів з дня отримання кредиту відсотки за користування таким нараховуються за відсотковою ставкою 2,50% за кожен день, а в подальшому за ставкою 3% за кожен день. Як вказано в п.4.9 договору реальна річна процентна ставка на дату укладення цього договору складає 1 604 915%. При цьому, орієнтовна загальна вартість кредиту дорівнює 110 000 грн., як вбачається з п.4.10 договору.

Вважає, що пункти 4.6, 4.9, 4.10 є неточними та суперечливими, вводять в оману споживача щодо дійсного розміру відсотків річних, реальної відсоткової ставки і вартості кредиту.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Крім того, наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми у якості відсотків за кристування кредитом спортворює їхнє дійсне призначення, оскільки такі перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Так, розмір відсотків (98450 грн.) в межах строку кредитування майже в десять разів перевищує розмір кредиту (11 000 грн.), що свідчить про надмірну жорстокість обов`язку з їх сплати, у зв`язку з чим такий пункт договору в силу п. 3 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою договору, не носять характер плати за користування кредитом, а за своєю суттю є надмірною та необгрунтованою компенсацією, яка спрямована на невиправдане збагачення позикодавця.

Вважає, що пункт 4.6 договору щодо встановлення стандарної процентної ставки в розмірі 3% річних за кожен день користування кредитом, пільгової процентної ставки в розмірі 3% річних за кожен день користування кредитом, зниженої процентної ставки в розміррі 2,50 % річних за кожен день користування кредитом, зниженої процентної ставки в розмірі 2,50 % річних за кожен день користування кредитом, є також несправедливими у розумінні статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропрорційно великої суми компенсації. Пункти 4.9 та 4.10 договору суперечать п. 4.6, вводять в оману споживача, що свідчить про нечесну піприємницьку практику відповідача, а тому підлягають визнанню недійсними в силу ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Просив позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16 лютого 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» про визнання недійсними умов договору відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_2 , вважає, що таке ухвалено без повного з`ясування усіх обставин, що мають значення для справи, обставини, які суд вважав встановленими є недоведеними, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Стверджує, що суд не надав оцінки умовам договору, зокрема пунктам 4.6, 4.9, 4.10, 6.5, які позивач просив визнати недійсними, а саме не врахував, що такі є неточними та суперечливими, вводять в оману споживача, щодо дійсного розміру відсотків річних, реальної відсоткової ставки і вартості кредиту.

При цьому, зазначає, що попередні договірні відносини позивача з відповідачем жодним чином не впливають на ситуацію, що склалася на даний момент, оскільки саме після укладення спірного договору, позивач довідався про порушення його прав як споживача.

Звертає увагу, що сума відсотків в межах строку кредитування майже в десять разів перевищує розмір кредиту та становить 98450,00 грн., тоді як кредит складає 11000,00 грн.

Оскільки сума відсотків річних, передбачена договором, є у понад 50 % більшою від суми кредиту, вимога договору щодо сплати відсотків є непропорційно великою, що в силу п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою договору.

Також зазначає, що умова договору про надання споживчого кредиту яка передбачає здійснення будь яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною.

Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Вважає, що суд неправильно застосував норми ст. 509 ЦК України, ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також не встановив відповідність чи невідповідність засадам добросовісності, розумності та справедливості умов договору, які сторона позивача просила визнати недійсними.

У зв`язку з правовою необізнаністю позивач не мав можливості передбачити на стільки негативні для себе наслідки невиконання умов договору.

Покликається на рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013, справа № 1-12/2013 та висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 03.07.2019 справа № 342/180/17.

Також зазначає, що у період здійснення в Україні заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій корона вірусної хвороби (COVID-19), забороняється підвищення процентної ставки за кредитним договором.

Поряд з цим, у договорі відповідач передбачив можливість підвищення процентної ставки за кредитом.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 лютого 2023 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, стягнути з ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» судові витрати.

01.05.2023 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ТзОВ «Укр Кредит Фінанс» на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на норми ЗУ «Про електронну комерцію», ЗУ «Про захист прав споживачів», судову практику, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Савіська В.В. на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір про відкриття кредитної лінії № 1080-1309 від 28.08.2022 укладений у порядку передбаченому ЗУ «Про електронну комерцію», особами із повною цивільною дієздатністю, при цьому укладення такого договору не оспорюється і самим позивачем.

Зважаючи на те, що відповідно до ст. 10.3.1 договору позичальник підтвердив, що до укладення договору уважно ознайомився з текстом цього договору та правилами, а також отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статтями 9, 25 Закону України «Про споживче кредитування» на сайті, що забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання, при цьому, умовами договору передбачено право позичальника протягом 14 календарних днів з дня укладення договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів, про що зобов`язаний повідомити кредитодавця до закінчення вказаних 14 календарних днів шляхом направлення відповідного повідомлення у письмовій формі на адресу кредитодавця, однак позивач таким правом не скористався, що свідчить про те, що позивач погодився із умовами на яких отримав кредит.

Крім того, як вбачається із наданих відповідачем копій договорів від 24.07.2022 та 14.08.2022 позивач до укладення опорюваного договору двічі користувався кредитними послугами відповідача на аналогічних умовах, і умови вказаних договорів ним були виконані.

Таким чином, суд дійшов висновку, що покликання позивача про наявність обману та нечесної підприємницької практики у діях ТзОв «Укр Кредит Фінанс» під час укладення угоди не підтверджені жодними фактичними даними.

Укладення договору на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторони правочину.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено обставин, які б свідчили про наявність обману чи нечесну підприємницьку практику, договір про відкриття кредитної лінії № 1080-1309 від 28.08.2022 укладений між сторонами між сторонами відповідає вимогам чинного законодавства України, суд прийшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Також суд врахував висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 за яким недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Перевіряючи оскаржуване рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Разом із тим, відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Судом встановлено, що 28 серпня 2022 року між ТзОВ Банк «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 укладений договір про відкриття кредитної лінії № 1080-1309, відповідно до умов якого востанній отримав позику в розмірі 11 000 грн. на строк 300 календарних днів, до 24 червня 2023 року, відтак, договір був чинним на час звернення до суду та ухвалення оскаржуваного рішення.

Відповідно до п. 4.6 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту до дати фактичного повернення всієї суми кредиту, за наступною ставкою. Стандартна процентна ставка становить 3% за кожен день користування кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього договору, за виключенням строку використання права користування кредитом за зниженою або пільговою ставкою). Пільгова процентна ставка становить 2,50% за кожен день користування кредитом протягом першого базового періоду, яка надається кредитодавцем виключно як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника спробувати скористатися послугами кредитодавця. Якщо вказаний в цьому абзаці п.4.6 договору розмір пільгової процентної ставки дорівнює 0,01% зазначене означає, що позичальнику протягом першого базовоого періоду надана можливість сплатити проценти за користування кредитом за пільговою процентної ставкою. Якщо вказаний в цьому абзаці п.4.6 договору розмір пільгової процентної ставки дорівнює 2,50% зазначене означає, що можливість сплати процентів за користування кредитом за пільговою процентною ставкою цим догвоором не передбачена.

Пунктом 6.5 договору передбачено, якщо позичальник несвоєчасно виконує зобов`язання щодо сплати процентів за користування кредитом або зобов`язання щодо повернення кредиту, кредитодавець має право ініціювати договірне списання грошових коштів з банківського рахунку, пов`язаного з електронним платіжним засобом, реквізити якого були надані позичальником при укладенні даного договору, у розмірі, що не перевищує фактичної суми заборгованості позичальника перед кредитором за даним договором. Списання грошових коштів здійснюється відповідно до порядку повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом у вигляді графіка платежів із визначеною кількістю платежів, їх розміром та періодичністю сплати, що вказаний у даному Договорі. У разі здійснення договірного списання грошових коштів з банківського рахунку, пов`язаного з електронним платіжним засобом, реквізити якого були надані позичальником при укладенні даного договору, кредитодавець повідомляє позичальника про факт такого списання у спосіб надсилання повідомлень позичальнику за цим договором, який узгоджений сторонами у цьому договорі.

Спірний договір укладаний у вигляді електронного договору у розумінні ЗУ «Про електронну комерцію».

Згідно із п. 2.3 для мінімізації загальних витрат позичальника за кредитом кредитодавець рекомендує позичальнику здійснити повне погашення кредиту не пізніше останнього дня першого базового періоду строку кредитування.

Зокрема, отримавши кредит у розмірі 11000,00 грн. 28.08.2022, останнім календарним днем першого базового періоду є 07.09.2022, відтак нараховані проценти за користування кредитом становитимуть 3025,00 грн., а до сплати підлягатиме 14024,00 грн.

Відповідно до п. 4.10 орієнтовна загальна ввартість кредиту на дату укладення договору (за весь строк кредитування) складає 110000,00 грн. та включає в себе суму кредиту та проценти за користування кредитом 99000,00 грн.

Реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає один мільйон шістсот чотири тисячі дев`ятсот п`ятнадцять цілих, нуль сотих відсотків (п. 4.9 договору).

За п. 6.5. договору якщо позичальник несвоєчасно виконує зобов`язання щодо сплати процентів за користування кредитом або зобов`язання щодо повернення кредиту, кредитодавець має право ініціювати договірне списання грошових коштів з банківського рахунку, пов`язаного з електронним платіжним засобом, реквізити якого були надані позичальником при укладенні даного договору у розмірі, що не перевищує фактичної суми заборгованості позичальника перед кредитором за даним договором. Списання грошових коштів здійснюється відповідно до порядку повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом у вигляді графіка платежів із визначеною кількістю платежів їх розміром та періодичністю сплати, що вказаний у даному договрі. У разі здійснення договірного списання грошових коштів за банківського рахунку, пов`язаного з електронним платіжним засобом, реквізити якого були надані позичальником при укладенні даного договору кредитодавець повідомляє позивальника про факт такого списання у спосіб надсилання повідомлень позичальнику за цим договором, який узгоджений сторонами у цьому договорі.

Розділ 8 договору містить положення про наслідки невиконання або неналежного виконання позичальником обов`язків за договором.

Зазначене підтверджується і паспортом споживчого кредиту Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, зокрема, підтверджується стандартна ставка, пільгова та знижена, реальна річна процентна ставка (а.с. 55-56).

Звертаючись з позовною заявою представник позивача стверджує, що спірні пункти 4.6, 4.9, 4.10 є неточними та суперечливими, вводять в оману споживача щодо дійсного розміру відсотків річних, реальної відсоткової ставки і вартості кредиту, а п. 6.5 є одностороннім та має незбалансований характер, тому такі підлягають визнанню недійсними.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з того, що відповідно до частини другої статті 509, пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення зобов`язань є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Положення ч. 1 ст. 205 ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (частина третя статті 207 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що будь який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Так, відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Положення ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», передбачають, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Згідно із ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Дісно із матеріалів справи та доводів сторін слідує, що факт укладення 28 серпня 2022 року Договору про відкриття кредитної лінії №1080-1309, сторонами не заперечується, як і факт отримання кредитних коштів.

Зокрема, підписанням договору (заяви), позивач підтвердив, що відповідно до вимог чинного законодавства України, у чіткій та зрозумілій письмовій формі отримав від ТзОВ «Укр Кредит Фінанс», інформацію, вказану в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» та іншу інформацію необхідну для свідомого вибору фінансової послуги.

Поряд з цим, зазначене не може виключати можливість позичальника, як споживача, встановивши відповідні обставини, оскаржити дії особи, яка надає відповідні послуги чи умови договору на підставі яких такі надаються.

При цьому, позовну заяву у даній справі подано ще до спливу міячного строку з дня укладення спірного договору.

Зазначене також спростовує доводи сторони відповідача, які були враховані судом першої інстанції, стосовно того, що спірний кредитний договір є третім договором між позивачем та відповідачем, а попередні були виконані у повному обсязі, у контексті безпідставності позовних вимог, оскільки право на судовий захист є однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод особи, вплив (можливість) на реалізацію якої належить виключно конкретній особі за відповідних умов, тому не оскарження позивачем положень попередніх кредитних договорів не може бути у будь якій залежності щодо можливості оскарження спірного договору.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті, проте він не є вичерпним.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону); встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (пункт 5 частини третьої статті 18 Закону); установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (пункт 10 частини третьої статті 18 Закону); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункти 11, 13 частини третьої статті 18 Закону).

Згідно частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

До відносин споживчого кредитування цей Закон застосовується у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Законом України «Про споживче кредитування» (стаття 1) договір про споживчий кредит визначається як вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Загальна вартість кредиту для споживача - це сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб; реальна річна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом, виражені у процентах річних від загального розміру виданого кредиту.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Як вже зазначалося, умовами укладеного сторонами кредитного договору від 28.08.2022 року передбачена процентна ставка за користування коштами кредиту - 3% в день (1095% річних) - стандартна процентна ставка (п. 4.6 кредитного договору).

Схожа ситуація із зниженою ставкою, яка складає 2,5% в день (912,5 % річних).

При цьому, незважаючи на те, що цей же пункт передбачає пільгову ставку у розмірі 0,01%, що становить 3,65 % річних, якщо вказаний у цьому пункті договору розмір пільгової процентної ставки дорівнює 2,5 % таке означає, що можливість сплати процентів за користування кредитом за пільговою процентною ставкою договором не передбачено.

Зазначений пункт договору має безпосередній зв`язок із наступними оспорюваними позивачем пунктами договору, а саме 4,9 та 4.10, які визначають реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту, за якими як вже зазначалося проценти за користуванням кредиту у розмірі 11000,00 грн. становлять 99000,00 грн.

На переконання колегії суддів, твердження позивача про те, що у п. 4.6 договору передбачено нарахування неправомірно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» не відповідають встановленим обставинам справи, оскільки проценти за користування кредитом віизначено відповідно до ст.ст. 1048, 1056-1 ЦК України, відповідно такі не є компенсацією за невиконання зобов`язань за договором в розумінні вище вказаного пложення закону.

Колегія суддів виходить з того, що свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами.

Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки позивачем не доведено обставин, які б свідчили про наявність обману чи нечесну підприємницьку практику, договір про відкриття кредитної лінії № 1080-1309 від 28.08.2022 відповідає вимогам чинного законодавства України.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 за яким недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

Що стосується вимоги про визнання недійсним п. 6.5 договору, яким встановлено право кредитодавця ініціювати договірне списання грошових коштів з банківського рахунку, пов`язаного з електронним платіжним засобом, якщо позичальник несвоєчасно виконує зобов`язання щодо сплати процентів за користування кредитом або зобов`язання щодо повернення кредиту, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

При цьому, згідно із ч. 2 статті 1071 Цивільного кодексу України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Пункт 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004, визначає договірне списання як списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

Враховуючи наведене та те, що факт підисання договору сторони не заперечують, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову про визнання незаконними положень п. 6.5 договору, оскільки прямих підстав щодо недійсності такого, апеляційним судом не встановлено.

Мотиви апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Будь яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Колошкіна Павла Ігоровича - задовольнити залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 20 вересня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк