КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9046/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Майорова Алла Володимирівна, про визначення права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 23 червня 2020 року за № 1105 на ім`я відповідача в частині частки спадкового майна, визнати за нею право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на частину земельної ділянки, кадастровий номер :72:425:0020, по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 22 грудня 1979 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 .

Під час шлюбу подружжя на підставі договору купівлі-продажу набуло у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , отже вказане майно належить їм на праві спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на вказаного вище будинку.

Позивач зазначала, що крім неї, спадкоємцями першої черги за законом після смерті чоловіка є їх дочки: ОСОБА_1 та ОСОБА_1 .

В кінці грудня 2018 року вона та її дочка - ОСОБА_1 відмовились від прийняття спадщини після ОСОБА_3 , тобто від 1/6 частки спадкового майна кожна, на користь ОСОБА_1 , внаслідок чого остання мала право на спадкування лише 1/2 частки зазначеного нерухомого майна.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Майорова А.В., яка приймала від неї заяву про відмову від спадщини, не проінформувала її про необхідність оформлення за нею частки у спільному майні подружжя.

26 жовтня 2020 року їй стало відомо, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23 червня 2020 року за № 1105, її дочка - ОСОБА_1 зареєструвала за собою право приватної власності на все нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою.

Стверджує, що видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом на все спадкове майно після померлого ОСОБА_3 порушено її право, як одного з подружжя, що має право на частку в спільному сумісному майні після смерті чоловіка.

Крім того, відповідач, оформивши на себе право власності все спадкове майно, 1/2 частка якого належить позивачу в силу закону, намагається продати його.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Майоровою А.В. 23 червня 2020 року за реєстровим № 1115 на ім`я ОСОБА_1 , в частині спадкового майна, що складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 516,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що позивач написала заяву про відмову лише від 1/6 частини спадкового майна, а не від частки у спільній сумісній власності подружжя, оскільки в матеріалах спадкової справи міститься ця заява позивача, в якій не вказано розмір частки від якої вона відмовляється, а зазначено про все майно, яке належало її чоловіку - ОСОБА_3 . Тобто, не вказуючи частку, від якої відмовилась позивач в своїй заяві, вона визнала особистою приватною власністю спадкодавця спірне майно.

Суд не взяв до уваги письмові пояснення третьої особи - приватного нотаріуса Майорової А.В. про те, що вона роз`яснювала позивачу її право на отримання свідоцтва про право власності на частку будинку, однак остання відмовилась від його отримання.

Відповідач звертає увагу на те, що позивач не зверталась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частину у спільному сумісному майні подружжя, а тому, визнавши за нею право власності на таку частку, суд першої інстанції тим самим перебрав на себе повноваження нотаріальних органів.

Також вказує, що суд першої інстанції у мотивувальній частині визнає спірний будинок спільним сумісним майном подружжя, хоча позивач таких вимог не заявляла.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Полішук О.Г. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів відмови позивача від права на частку у спільному сумісному майні подружжя. Такої заяви до нотаріуса нею не було подано, а спадщина була відкрита лише на половину будинку, тому нотаріус мала видати відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом лише на частину спадкового майна.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Полішук О.Г. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, ОСОБА_1 особисто 08вересня 2023 року через канцелярію апеляційного суду подала клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із запланованою відпусткою.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини також неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи, та з огляду на те, що вона належним чином повідомлена про судове засідання у справі, про що також зазначила у клопотанні, з урахуванням категорії справи, доводів апеляційної скарги та заперечень відзиву на неї, на підставі статей 369, 372 ЦПК України ухвалила проводити розгляд справи за відсутності цього учасника справи, які не з'явився в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі із 22 грудня 1979 року (а.с. 9).

Подружжя мало двох дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 149).

21 січня 1989 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу набув у власність жилий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с. 167).

03 квітня 1998 року ОСОБА_6 змінила ім`я з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_6 », що підтверджується копією свідоцтва про переміну прізвища, імені та по батькові (а.с. 150).

31 грудня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, внаслідок чого ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (а.с. 151).

03 квітня 2012 року ОСОБА_1 змінила ім`я з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », що підтверджується копією свідоцтва про переміну імені (а.с. 143).

08 жовтня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено шлюб. Після укладення шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (а.с. 144).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 137-139).

Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. заведено спадкову справу 10/2018 від 04 грудня 2018 року (а.с. 130).

04 грудня 2018 року відповідач ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Майоровій А.В. заяву, якою прийняла спадкове майно, що залишилося після смерті її батька ОСОБА_3 (а.с. 133).

04 грудня 2018 року позивач ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу заяву, якою усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовилася від прийняття спадщини, як за заповітом, так і за законом де б вона не була та з чого б вона не складалася, після смерті її чоловіка ОСОБА_3 на користь своєї доньки ОСОБА_1 (а.с. 135).

Крім того, 04 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу заяву, якою також відмовилася від прийняття спадщини, як за заповітом, так і за законом після смерті її батька ОСОБА_3 на користь своєї сестри ОСОБА_1 (а.с. 136).

23 червня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом № 1105 щодо майна ОСОБА_3 , яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належав померлому на підставі дублікату договору, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори 05 жовтня 1998 року, зареєстрованим в реєстрі за № 2 4818 взамін втраченого від 21 січня 1989 року виданого державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-660 (а.с. 174).

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок видачі ОСОБА_1 цього свідоцтва порушено права ОСОБА_2 , оскільки до складу спадщини включено нерухоме майно, власником якого є позивач.

Суд вважав, що наявність вказаного нерухомого майна у свідоцтві про право на спадщину, виданому на ім`я відповідача, є перешкодою у володінні, користуванні та розпорядженні належною їй частиною житлового будинку, а тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Задовольняючи вимоги про визнання за позивачем права власності на частину будинку, суд вказав, що це право позивача не визнається відповідачем, отже має бути визнано судом.

Проте із такими висновками суду не можна погодитись з таких підстав.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права.

При вирішенні спору, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той ж подружжя, який його пережив, та батьки.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з час відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Положеннями статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

У Главі 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок № 296/5), визначено порядок видачі свідоцтв про право на спадщину.

При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (пункти 4.14, 4.15 Порядку № 296/5).

Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку № 296/5 при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з положень статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним. Визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Подібні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 752/8119/17-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 грудня 2018 року ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Майоровій А.В. заяву, в якій відмовилася від прийняття спадщини, як за заповітом, так і за законом де б вона не була та з чого б вона не складалася, після смерті її чоловіка ОСОБА_3 на користь своєї доньки ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що під відмовою від прийняття спадщини слід розуміти те, що особа відмовляється від права на спадкування своєї частки у спадщині.

Разом із тим, частка майна іншого з подружжя, який пережив спадкодавця, тобто 1/2 частка позивача, не може бути включена до спадкової маси.

Оцінюючи наявні у справі докази та фактичні обставини справи, суд першої інстанції вірно вважав встановленим, що позивач відмовилася на користь відповідача від своєї частини спадщини, яка в силу закону становила лише 1/6 частки будинку, або 1/3 частки спадщини, оскільки до складу спадкової маси увійшла лише 1/2 частина спірного будинку з надвірними спорудами, а не весь будинок.

Будь-яких доказів того, що позивач визнала ту обставину, що спірний будинок є особистою власністю спадкодавця, матеріали справи не містять та сторони на такі обставини не посилалися.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_3 увійшла лише частина спірного будинку.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції у мотивувальній частині визначив, що спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя при тому, що позивач не заявляла таких вимог є помилковим. Суд першої інстанції правильно обґрунтував свій висновок тим, що оскільки будинок був набутий ОСОБА_3 в період шлюбу з ОСОБА_2 , то він перебував у спільній сумісній власності подружжя, отже спадщина відкрилась лише на його половину, яка належала спадкодавцю ОСОБА_3 . Такі доводи в обґрунтування свого позову наводила і позивач у позовній заяві.

Між тим, суд апеляційної інстанції погоджується із доводами апеляційної скарги в тій частині, що суд безпідставно визнав за позивачем право власності на частину будинку.

За правилом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Указана норма не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Верховний суд неодноразово зазначав у своїх постановах, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Таким чином за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя вимоги про визнання права на таке майно судовому розглядові не підлягають. Лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спільне сумісне майно особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції в тому, що оскільки відповідач не визнавала права власності позивача на частину будинку, то це право має бути визнано судом.

При цьому колегія суддів зауважує, що заперечення відповідача проти позовних вимог зводились не до того, що будинок не був спільним сумісним майном подружжя її батьків, а знаходився в особистій власності спадкодавця, а до того, що позивач добровільно відмовилась від свого права власності на частину будинку у спільному сумісному майні подружжя, подавши заяву про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача і лише згодом, внаслідок погіршення стосунків між сторонами, змінила свою позицію і почала претендувати на половину будинку.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив, що позивач не подавала заяви до нотаріуса про визнання будинку особистим майном спадкодавця, отже вона не відмовлялась від свого права власності на частку у спільному майні подружжя, після визнання судом недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом в частині будинку, позивач не позбавлена права подати до нотаріуса відповідну заяву і отримати свідоцтво про право на частку у спільному майні подружжя.

З огляду на те, що такої заяви позивач не подавала, а нотаріусом їй не було відмовлено у видачі свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, колегія суддів вважає, що право на отримання такого свідоцтва не порушене і не підлягає судовому захисту шляхом визнання за нею права власності на частину будинку.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін на підставі положень статті 375 ЦПК України, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 вересня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній