КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №355/888/20 Головуючий у 1 інстанції: Червонописький В.С.

Провадження №22-ц/824/10955/2022 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

12 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Сушко Л.П., Олійника В.І.

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області 26 квітня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особа без самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї апарату виконавчого комітету Баришівської селищної ради, Сектор реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб апарату виконавчого комітету Баришівської селищної ради про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на її утримання та надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди матері та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей та сім`ї апарату виконавчого комітету Баришівської селищної ради Київської області про визначення місця проживання дитини з матір`ю,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на її утримання та надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди матері.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Ухвалою Баришівського районного суду Київській області від 23 лютого 2021 року було прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, та об`єднано з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на її утримання та надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди матері, в одному проваджені.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області 26 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на її утримання та надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди матері, було відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю задоволено.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 31 травня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Баришівського районного суду Київської області 26 квітня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову, та стягнути з ОСОБА_2 сплачені ним судові витрати.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги понад двохрічний висновок Служби у справах дітей щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю та не мотивує причини відхилення новоствореної позиції представника Служби щодо необхідності визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком.

Вказав, що судом не було взято до уваги докази (які з поважних причин не були долучені раніше), а саме: дані про відсутність заборгованості по сплаті аліментів; висновок директора Інклюзивно-ресурсного центру Березанівської міської ради про рекомендацію визначити місце проживання дитини з батьком; характеристику з дитячого садка та інше.

На думку апелянта суд першої інстанції враховуючи те, що саме позивач здійснює догляд за дитиною, створив для неї належні побутові умови для проживання, займається її вихованням, виходячи з забезпечення інтересів дитини, беручи до уваги її малолітній вік, проживання на даний момент з батьком та його сім`єю у звичних для неї умовах, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, проживання матері окремо від дитини в іншому місці, повинен був прийти до висновку про можливість визначення місця проживання дитини саме з позивачем.

Суд першої інстанції не повинен був брати до уваги пояснення ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 створює їй перешкоди у спілкування з дитиною, оскільки належних та допустимих доказів зазначених доводів суду небуло надано.

Суд також не вірно взяв до уваги доводи відповідача про влаштування місця проживання для донькиразом з нею без допустимих доказів.

Посилався на те, що на даний час дитина проживає з батьком, який створив для неї всі належні умови дляпроживання, навчання та розвитку.

Між дитиною і батькомвстановлений міцний психологічний зв`язок, існує довіра,взаєморозуміння, дитина більше прив`язана до батька, вважає, щопроживання дитини з батьком повністю відповідає дійсним інтересамдитини.

28 липня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив адвоката Тюменцевої Т.Ю. - представника ОСОБА_2 , в якому вона просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Баришівського районного суду Київської області 26 квітня 2023 року залишити без змін. Судові витрати покласти на позивача.

У судовому засіданні адвокат Литвинко Р.С. - представник ОСОБА_1 , підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник Тюменцева Т.Ю. заперечували проти апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Служба у справа дітей та сім`ї апарату виконавчого комітету Баришівської селищної ради направила на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі їх представника.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч.ч. 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний судом встановлено, що 11 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про, що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області зроблено відповідний актовий запис № 18.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини ( т. 1 а.с. 15).

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 поїхала з донькою у Миколаїв.

Як зазначили обидві сторони після від`їзду ОСОБА_2 стосунки у них погіршились.

Рішенням Баришівського районного суду Київській області від 23 лютого 2023 року шлюб між сторонами було розірвано ( т. 2 а.с. 49)

07.07.2020 батьки ОСОБА_1 , з дозволу матері ОСОБА_2 взяли дитину, з метою відпочинку на море, але назад до матері не повернули, повідомивши з часом ОСОБА_2 , що дитина перебуває за їх і ОСОБА_1 місцем проживання і не повернеться.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд першої інстанції прийшов до висновку, про наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, оскільки батько, хоча й належним чином займається вихованням та утриманням дочки, проте, змінивши у липні 2020 року місце проживання дитини без згоди матері та не повернувши малолітню дитину матері, з якою вона на той час проживала, батько позбавив її як належної опіки і виховання з боку матері та порушив їхнє право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону «Про охорону дитинства»).

Міжнародні та національні норми не містять норми, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав.

Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладені норми, які регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, в межах доводів апеляційної скарги суд має з`ясувати, чи виконали сторони обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у визначенні місця проживання дитини з матір`ю, чи довела мати, що проживання дитини з нею відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суд виходить з того, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, оскільки дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

Суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами існує особистий конфлікт, який негативно впливає на дитину.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що місце проживання дитини сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, в липні 2019 року було змінено без згоди матері та без погодження між самими батьками.

Гострої необхідності змінювати місце проживання дитини на даний час не було. Доказів будь якої аморальної поведінки ОСОБА_2 , та/або існування загрози дитині з боку матері матеріали справи не містять.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Дослідивши та оцінивши висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Баришівської селищної ради від 22.03.21 про доцільність визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 із матір`ю, дійшов висновку про необхідність враховувати зазначений висновок, який повністю грунтується на принципі ст. 6 Декларації права дитини, де зазначено, що дитина повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Матеріалами справи встановлено, що дитина була розлучена з матір`ю дідусем та бабусею батьками ОСОБА_1 , який повністю вважав зазначені дії вірними, та в результаті чого позбавив дитину належної опіки і виховання з боку матері, і порушив їхнє право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що обидва батьки - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , мають необхідні умови для проживання дитини, працевлаштовані, отримують заробітну плату.

Судом першої інстанції не встановлено жодних обставин, які б створювали реальну небезпеку для життя та здоров`я дитини або обставин, що вказують на зміну обставин, які б суперечили інтересам дитини.

Не встановлено протиправної поведінки матері ОСОБА_2 у відношенні до малолітньої дитини, що давали б підстави для відмови їй у визначенні місця проживання дочки разом із нею.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 одружився вдруге та прийняв у свою сім`ю дитину другої дружини від першого шлюбу, однак спільну з відповідачем дитину доглядає не рідний батько та його друга дружина, а бабуся, про що ОСОБА_1 надав їй нотаріальний дозвіл.

Судом також встановлено, що після 24 лютого 2022 року і до теперішнього часу дитина проживає за місцем проживання батька зі своєю бабусею, тоді як сам ОСОБА_1 фактично не може приймати участь у вихованні доньки, оскільки є військовослужбовцем ЗСУ.

Крім того, між колишнім подружжям склались настільки неприязні стосунки, саме через перешкоди батька ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_6 , які виразились в повній забороні спілкуватись ОСОБА_2 зі своєю донькою, повному обмеженні у побаченнях, на що вказують факти залучення Служби у справах дітей та правоохоронних органів з метою примусити позивача та його матір надати дитину матері для побачення.

Зазначене встановлено судом на підставі висновку Органу опіки та піклування про місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про затвердженого рішенням №74.2 від 22.03.2021 виконавчого комітету Баришівської селищної ради, Витягом з протоколу №3 засідання Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Баришівської селищної ради від 11.03.2021, показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Оскільки батьки самостійно цивілізованим шляхом не змогли вирішити питання визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про встановлення місця проживання дитини з матір`ю, що буде відповідати якнайкращим інтересам малолітньої дитини і сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку.

Згідно з висновком Верховного суду викладеному у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 182/2037/17 зазначено, що матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків із виховання дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо безпідставності прийняття до уваги судом першої інстанції понад двохрічний висновок Служби у справах дітей щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю та не мотивує причини відхилення новоствореної позиції представника Служби щодо необхідності визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком.

Як зазначено Верховним Судом у своїй постанові від 6 травня 2020 року (справа № 753/2025/19) - висновок органу опіки та піклування … не є обов`язковим для суду, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили.

Щодо неприйняття до уваги судом першої інстанції доказів (які з поважних причин не були долучені раніше), а саме: дані про відсутність заборгованості по сплаті аліментів; висновок директора Інклюзивно-ресурсного центру Березанівської міської ради про рекомендацію визначити місце проживання дитини з батьком; характеристику з дитячого садка та інше, колегія зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, щодо того, що суд першої інстанції не повинен був брати до уваги пояснення ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 створює їй перешкоди у спілкування здитиною, оскільки на підтвердження належних та допустимих доказів зазначених доводів суду небуло надано.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , самовільно змінивши місце проживання дитини без згоди матері, та домовленістю з нею, проживаючи у іншому місті вже створив перешкоди матері в участі у виховані та догляді дитини

Щодо доводів апелянта про встановлення між дитиною і батькомміцного психологічного зв`язку, довіри,взаєморозуміння, і прив`язаності дитини до батька, то колегія суддів вважає, щозазначені доводи мали б враховуватись при вирішенні зазначеного спору якщо б батько вирішував би спірні питання щодо дитини у правовому полі, а не позбавляючи дитину матері і материнської любові та ласки.

З урахуванням викладеного, колегія суддів пристала на однозначну позицію визначення місця проживання дитини з матір'ю ОСОБА_8 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області 26 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2023 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко