КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/8849/19 Головуючий у І інстанції Пономаренко Н.В.
Провадження №22-ц/824/9337/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «УкрСиббанк»- Дуднік Марини Артурівни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року позивач АТ «УкрСиббанк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом в якому просив: стягнути на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 207 886,22 доларів США з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 , з ОСОБА_3 в солідарному порядку з ОСОБА_1 , з ОСОБА_3 в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в солідарному порядку з ОСОБА_1 ; стягнути з відповідачів на користь АТ «УкрСиббанк» судовий збір в розмірі 84 773,65 грн, а саме у рівних частках з кожного по 16 954,73 грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 21.04.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (з 24.11.2018 року змінив назву на АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого останній отримав в кредит грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США строком до 23.04.2018 року. За умовами договору Позичальник зобов`язався 21 числа кожного місяця повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1 525 доларів США. За користування кредитними коштами відповідач ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати проценти у порядку та розмірі, встановленому п. 1.3 кредитного договору.

Додатковою угодою №1 від 09.02.2009 року до кредитного договору продовжено кінцевий строк повернення кредиту до 30.07.2025 року, змінено дату погашення кредиту на 25 число кожного місяця та розмір ануїтетного платежу на 1 190 доларів США.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по кредитному договору банк уклав наступні договори поруки та додаткові угоди до них, а саме: №199062 від 21.04.2008 року, додаткову угоду №1 від 09.02.2009 року з ОСОБА_2 , №199067 від 21.04.2008 року, додаткову угоду №1 від 09.02.2009 року з ОСОБА_3 , №199065 від 21.04.2008 року, додаткову угодою №1 від 09.02.2009 року з ОСОБА_3 , №199063 від 21.04.2008 року, додаткову угоду №1 від 09.02.2009 року з ОСОБА_5 .

Також позивач зазначив у позові, що відповідач ОСОБА_1 протягом тривалого часу не здійснював своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам, чим порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з чим виникла заборгованість, розмір якої станом на 22.09.2016 року становив 207 886,22 доларів США, що станом на 19.02.2019 року за курсом НБУ еквівалентно 5 651 576,90 грн., з них: 97 528,79 доларів США - заборгованість за кредитом, 110 357,43 доларів США - заборгованість за процентами, нарахованими 25.08.2016 року.

Позивач вказував, що 10.08.2016 року відповідачам були направлені письмові вимоги щодо погашення заборгованості, розрахованої станом на 08.08.2016 року та попередив про те, що у разі непогашення простроченої заборгованості термін повернення кредиту вважається таким, що настав. Позичальник вимогу не отримав, тому термін повернення кредиту настав на 41 день з дати відправлення вимоги, а саме 22.09.2016 року.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах АТ «УкрСиббанк» звернулась представник з адвокат Дуднік М.А., яка, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги посилається на необґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що позивач змінив строк виконання основного зобов`язання, скориставшись правом на дострокове повернення кредиту шляхом направлення відповідачу ОСОБА_1 відповідної письмової вимоги від 03.08.2015 року, проте з позовними вимогами звернувся 27.02.2019 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Апелянт вважає, що такі висновки суду першої інстанції є безпідставними та не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах, а також не відповідають умовам укладеного між сторонами Кредитного договору.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що відповідачами не було подано суду оригіналу письмової вимоги від 03.08.2015 року, а також доказів направлення такої вимоги позивачем (опис вкладення в цінний лист або доказів направлення кур`єром).

Зазначає також, що при вирішенні спору судом першої інстанції не застосовано правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, постановах Верховного Суду від 06.06.2019 року у справі №183/6073/16 та від 15.09.2021 року у справі №210/2042/14.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дубей В.Ю. посилається на безпідставність доводів скарги та звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що вимоги та зауваження АТ «УкрСиббанк» щодо доказів, які висвітлені в апеляційній скарзі, є абсолютно новими та не були заявлені у суді першої інстанції. Так, представником позивача в ході розгляду справи судом першої інстанції не було подано до суду жодної заяви чи зауважень стосовно направлення банком письмових вимог від 03.08.2015 року чи стосовно того, яким чином вони доставлялися. Апелянт не заявляв про невідповідності копій вимог або відсутність їх оригіналів. Крім того, позивачем не заперечувався факт існування таких вимог. Вважає висновки суду про пропуск позивачем строку позовної давності законним та обґрунтованими.

Окремо зауважив про недоведеність позивачем факту видачі грошових коштів за кредитним договором.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу також скористалась представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Людвик І.В. Вказує, що посилання позивача на відсутність у відповідачів оригіналу письмової вимоги від 03.08.2015 року та не дослідження його судом першої інстанції є безпідставними. Зазначила, що за необхідності відповідачем ОСОБА_3 може бути надано апеляційному суду для огляду оригінал вимоги про дострокове припинення зобов`язань та опис вкладення надсилання. Також звертає увагу апеляційного суду на відсутність в матеріалах справи доказів, таких як бухгалтерський платіжний документ, меморіальний ордер або касовий ордер, на підтвердження видачі ОСОБА_1 кредитних коштів. Вказує про безпідставність вимог позивача до відповідача ОСОБА_3 , як до поручителя, у зв`язку із припинення поруки з підстав, передбачених ч. 4 статті 559 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кулік С.В. також заперечує проти її задоволення, підтверджує факт отримання ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_1 письмової вимоги від 03.08.2015 року, та посилається на відповідність висновків суду першої інстанції щодо застосування строку позовної давності вимогам матеріального права, а також численній судовій практиці у аналогічних спорах.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Дуднік М.В. підтримала апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представники відповідачів Людвик І.В. , Дубей В.Ю., Кулік С.В. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, підтримавши пояснення, викладені ними у відзивах на апеляційну скаргу. Просили також суд апеляційної інстанції оглянути в судовому засіданні оригінали письмових вимог банку від 03.08.2015 року, разом із описом-вкладення та поштовими конвертами, які були отримані відповідачами, та копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.04.2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який в подальшому змінив своє найменування на акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов`язався прийняти належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 100 000 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2.2 договору позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін не пізніше 23.04.2018 року.

09.02.2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 21.04.2008 року, за умовами якої, зокрема, сторони договору продовжили термін повернення кредиту до 30.07.2025 року та змінили розмір ануїтетного платежу з 1 525 доларів США на 1 190 доларів США.

Судом встановлено, що підтверджується письмовими доказами, сторонами було погоджено всі істотні умови договору про надання споживчого кредиту та відповідач ОСОБА_1 був ознайомлений з ними, про що свідчить його підпис на вказаному договорі та додатковій угоді до договору про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит на споживчі потреби в сумі 100 000 доларів США шляхом зарахування на його поточний рахунок.

Факт отримання грошових коштів відповідачем ОСОБА_1 підтверджується випискою за кредитним договором за період з 21.04.2008 року по 22.09.2016 року.

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань належним чином довготривалий строк, згідно з розрахунком та випискою по рахунку, наданими позивачем, заборгованість відповідача за кредитним договором перед банком, станом на 22.09.2016 рік становить 207 886,22 доларів США, з яких 97 528,79 доларів США - заборгованість за кредитом, 110 357,43 доларів США - заборгованість за процентами. Тобто заборгованість за кредитним договором утворилась з 22.12.2008 року.

Також судом встановлено, що з метою належного виконання взятих ОСОБА_1 зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0, 21.04.2008 року АКІБ «УкрСиббанк» уклав договори поруки з ОСОБА_8 (договір поруки №199062), з ОСОБА_9 (договір поруки №199067), з ОСОБА_4 (на час укладання договору поруки було прізвище ОСОБА_10 )(договір поруки №199065), з ОСОБА_5 (договір поруки №199063).

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 1.3 договорів поруки поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань перед кредитором, що виникли за договором про надання споживчого кредиту№0 від 21.04.2008 року. Поручитель відповідає у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

09.02.2009 року Банк уклав з поручителями, з кожним окремо, додаткову угоду № 1 до відповідного договору поруки. За цими додатковими угодами поручителі надали свою згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується, а саме: розмір ануїтетного платежу - 1 190 доларів США, графік погашення кредиту - ануїтет, кінцевий термін виконання основного зобов`язання - 21.04.2028 року.

Встановлено також, що 03.08.2015 року Банк скористався своїм правом щодо направлення письмової вимоги про повне дострокове погашення заборгованості позичальнику та поручителям, порядок направлення якої передбачено п. 12.1 договору про надання споживчого кредиту. Зазначена письмова вимога була залишена відповідачами без задоволення.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту та договору поруки були порушені права позивача АТ «УкрСиббанк» за захистом якого він звернувся, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. В той же час, суд вважав за необхідне застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, про що було заявлено в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_1 та подано відповідну заяву.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі (за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (ст.1050 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 12.1 договору про надання споживчого кредиту передбачено, що сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5., 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору та направлення Банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом тридцяти одного календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на тридцять другий календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення Банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку з інших підстав протягом сорока календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) Банком, вважати термін повернення кредиту таким що настав на сорок перший календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку.

Зазначене у п. 12.1 договору повідомлення (вимога) Банку направляється листом (цінний з описом та повідомлення про вручення) або доставляється кур`єром на адресу позичальника, що вказана у розділі 12 цього договору (п. 12.2 договору про надання споживчого кредиту).

У зв`язку із невиконням позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору по поверненню кредиту Банк відповідно до п. 12.1 кредитного договору 21.04.2008 року направив 03.08.2015 року боржнику та поручителям письмові вимоги про дострокове повернення кредиту, яке настає у випадку неусунення порушень на 31 день із дня отримання вимоги. Вказана вимога Банку відповідачами не виконана.

Отже, Банк відповідно до вимог закону та умов кредитного договору змінив строк виконання основного зобов`язання, встановивши строк повернення кредитних коштів на 31 день із дня направлення вимоги і саме з моменту невиконання відповідачами вимоги позивач дізнався про порушення свого права і у нього відповідно виникло право на позов.

В той же час позов до суду пред`явлений Банком у лютому 2019 року року, що стверджується датою реєстрації судом позову, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності.

Відповідачем ОСОБА_1 у поданій до суду першої інстанції заяві порушено питання про застосування позовної давності.

За таких обставин з огляду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про повернення кредитних коштів, поновити який Банк не просить, а також враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Також колегія суддів погоджується із висновками суду про відсутність підстав для стягнення боргу із поручителя з огляду на пропуск Банком передбаченого законом шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя, який є преклюзивним і поновленню не підлягає.

Відповідно до положень ч.4 ст.559 ЦК України(в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

За змістом даної норми у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителя про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. При цьому у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту, то відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України вимоги до поручителів можуть бути заявлені у межах шести місяців від дня настання цього строку. У випадку незаявлення такої вимоги порука припиняється відповідно до ч.4ст.559 ЦК України(правовий висновок у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-33цс12).

Якщо погашення кредиту визначено періодичними платежами, то у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК Українистрок пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15; від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16; від 23 грудня 2015 року у справі № 6-436цс15; від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15; від 06 вересня 2017 року у справі № 6-623цс17; від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16; від 14 червня 2017 року у справі № 6-1009цс17 та інших.

Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 та від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц, де Велика Палата, зазначила, що порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами кредитного договору його погашення мало відбуватися періодичними платежами, а строк остаточного повернення кредиту визначений 23 квітня 2018року. Однак узв`язку із невиконанням позичальником обов`язків по погашенню кредиту банк відповідно до вимог закону (ч.2 ст.1050 ЦК України) та п. 12.1 кредитного договору змінив строк остаточного виконання основного зобов`язання, направивши 03 серпня 2015року відповідачам,в тому числі і поручителям, вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту у строк протягом 30 дня з дня отримання вимоги.

Відповідно Банк мав пред`явити позов про стягення боргу з поручителя протягом шести місяців після спливу зазначеного строку, чого не зробив. Вказаний шестимісячний строк є преклюзивним (присічним) і поновленню не підлягає, а відтак суд вірно відмовив у позові з цих підстав, оскільки від дня настання строку дострокового виконання основного зобов`язання, Банк протягом шести місяців не пред`явив вимогу до поручителя про повернення боргу і такі докази у справі відсутні, що свідчить про припинення договорів поруки і відсутність у відповідачів - поручителів обов`язку повертати кредитні кошти.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправомірно застосовано строк позовної давності до усієї суми заборгованості, в той час як такі суд мав застосовувати позовну давність щодо кожного окремого платежу, якій клієнт не здійснив, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки як вище вказувалося у зв`язку із непогашенням позичальникомОСОБА_1 кредиту Банк на власний розсуд, відповідно до вимог закону (ч.2ст.1050 ЦК України) та п. 12.1 кредитного договору змінив строк остаточного виконання основного зобов`язання, направивши 03 серпня 2015 року відповідачам вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту у строк протягом 30 днів, а отже строк поверненняусієї суми кредиту настав на 31 день з моменту відправлення цієї вимоги.

Крім того, безпідставними є доводи представника позивача щодо відсутності в матеріалах справи доказів способу направлення такої письмової вимоги відповідачам, а також не перевірки судом першої інстанції відповідності поданих відповідачами копій таких вимог їх оригіналам.

Так, судом апеляційної інстанції в ході перегляду судового рішення у судовому засіданні оглянуто оригінали письмових вимог від 03.08.2015 року, копії яких подавались до суду першої інстанції, а також оригінали поштових конвертів із відбитками поштових штемпелів про відправлення та описи-вкладення у поштове відправлення.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційні скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «УкрСиббанк»- Дуднік Марини Артурівни - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18.09.2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.А.