Провадження № 4-с/161/62/23
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.09.2023 Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Пушкарчук В.П.

при секретарі Швед Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

В С Т А Н О В И В:

23.08.2023 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною скаргою на обгрунтування якої зазначила, що на виконанні ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (далі Відділ) перебувало виконавче провадження № 21661655 з примусового виконання судового рішення про стягнення з неї на користь Луцького міського центру зайнятості штрафу в розмірі 11400 грн. В ході здійснення даного виконавчого провадження на усе належне їй нерухоме майно накладено арешт. Натомість, 29.06.2011 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та повторно такий Луцьким міським центром зайнятості до органів ДВС не пред`являвся. Однак, після завершення виконавчого провадження № 21661655, накладений на її майно арешт продовжує існувати попри ту обставину, що будь-яких інших виконавчих проваджень щодо неї не існує. Враховуючи наведене, просить суд скасувати арешт, накладений на її майно постановою про арешт майна боржника № б/н від 06.08.2010 року, реєстраційний номер обтяження № 10322854 від 05.10.2010 року.

Заявниця ОСОБА_1 до початку судового засідання подала заяву про розгляд прави у її відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити.

Від головного державного виконавця ВДВС у м. Луцьку Левчук І.О. надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, у задоволенні скарги просила відмовити.

Суд вважає, що неявка учасників справи не перешкоджає розгляду скарги по суті, оскільки матеріали справи містять достатні докази щодо правовідносин, що виникли між ними.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (раніше Другого ВДВС Луцького МУЮ) перебувало виконавче провадження № 21661655 з примусового виконання виконавчого листа № 2а-18064/09/0370, виданого 25.06.2010 року Волинським окружним адміністративним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь Луцького міського центру зайнятості штрафу в розмірі 114000 грн.

Як вбачається витягу з Єдиного державного реєстру обтяжень, 05.10.2010 року Волинською філією ДП «Інформаційний центр» було зареєстровано обтяження усього нерухомого майна ОСОБА_1 в межах суми боргу 11400 грн. Вказане обтяження накладено на підставі постанови державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ Воробей О.А. про відкриття виконавчого провадження № б/н від 06.08.2010 року.

Судом також встановлено, що виконавче провадження № 21661655 завершене 29.06.2011 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Крім того, як слідує із АСВП, виконавчий лист № 2а-18064/09/0370, виданий 25.06.2010 року Волинським окружним адміністративним судом стягувачем повторно не пред`являвся та будь-які інші виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 не існують.

У зв`язку з цим, заявниця звернувся до ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції із заявою про спірного обтяження нерухомого майна, проте 22.08.2023 року отримала рішення органу ДВС України про відмову у знятті арешту з належного йому майна, яке обґрунтоване відсутністю передбачених ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» підстав для зняття спірного арешту (а.с. 20-21).

Зазначені вище обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даною скаргою.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч 1 та п. 2 ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Згідно з положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як встановлено під час розгляду скарги, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2а-18064/09/0370, виданого 25.06.2010 року Волинським окружним адміністративним судом було завершено, виконавчий документ повернуто стягувачу та такий повторно не пред`являвся.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Частиною 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Суд зауважує, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, дійсного виконавчого документу та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору з боржника, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, яке закріплено у статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, відмова ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції у скасуванні спірного арешту нерухомого майна ОСОБА_1 , без наявних правових підстав його подальшого існування, є неправомірною, а тому відповідне рішення органу ДВС слід скасувати.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 447-451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовольнити.

Зобов`язати Відділ державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), накладений на підставі постанови державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ Воробей О.А. про відкриття виконавчого провадження № б/н від 06.08.2010 року та зареєстрований 05.10.2010 року Волинською філією ДП «Інформаційний центр» за реєстраційним номером обтяження № 10322854.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення ухвали відповідно до ч. 6ст. 259 ЦПК України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали складений 18 вересня 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук