Справа № 184/1071/23
Номер провадження 2/184/316/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Томаш В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Михайлової Т.В.,

розглянувши в м. Покров у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 до Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» «про визнання кредитного договору частково недійсним»,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом до відповідача про визнання кредитного договору частково недійсним, посилаючись на наступні обставини.

ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» з 28.03.2018 року. З цієї дати позивач користується банківським рахунком, відкритим за його заявою. 19.03.2019 року позивач звернувся до відповідача з метою отримання кредиту та підписав відповідну заяву №б/н від 19.03.2019 року. Позивач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. З виписки по своєму банківському рахунку позивач дізнався, що з його рахунку було автоматично списані платежі як щомісячна комісія за обслуговування картки, в тому числі і за рахунок кредитних коштів. Позивач вважає, що умови укладеного з відповідачем кредитного договору, якими передбачено його обов`язок платити на користь банку кошти за обслуговування кредитної карти є незаконними, не відповідають вимогам справедливості та суперечать вимогам чинного законодавства у сфері захисту прав споживачів. При цьому, банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, взагалі не вказав, за які саме послуги, що надаються позивачу, сплачується ця комісія і протягом дії Договорів жодних додаткових та супутніх послуг не надавав. Умови кредитних договорів щодо сплати позичальником щомісяця комісії за обслуговування банком кредитної заборгованості є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком такої домовленості є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, що шкодить саме Позивачу, який отримавши кредит, має сплатити банку за додаткові та супутні послуги за обслуговування кредиту суму, що перевищує розмір наданого банком кредиту та відсотків за користування ним, тобто суму виконання основного зобов`язання. Таким чином, оскільки комісія, яка нараховується відповідачем щомісячно на загальну суму кредиту на день видачі, встановлена за обслуговування кредиту без зазначення у договорах обґрунтування, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, вірним є висновок про те, що такі умови є незаконними та несправедливими, а договір в цій частині має бути визнано недійсним. Отже, дії відповідача при укладанні спірного договору суперечили вимогам чинного законодавства України, а саме Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», а відтак наявні підстави для визнання окремих положень кредитного договору №б/н від 19.03.2019 року недійсними з моменту їх укладення, а також, як наслідок, зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості по поточному договору і зарахувати вже сплачені позивачем кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту).

Представник позивача просить визнати недійсними положення кредитного договору №б/н від 19.03.2019 року, укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування картки з моменту укладення; зобов`язати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснити перерахунок заборгованості по Кредитному договору №б/н від 19.03.2019 року, укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з часу укладення та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування картки в рахунок погашення основного боргу (кредиту) по Кредитному договору №б/н від 19.03.2019 року.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, надали заяву, в якій просять розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити.

В судове засіданні представник відповідача не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені представником позивача позовні вимоги необґрунтовані, не знайшли своє підтвердження та не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частина 2 ст. 13 ЦК України передбачає межі здійснення цивільних прав передбачено при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися віддій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Але такий спосіб захисту як визнання дій неправомірними законом не передбачено. Не передбачено такий спосіб захисту і укладеним договором.

Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» з 28.03.2018 року. З цієї дати позивач користується банківським рахунком, відкритим за його заявою. 19.03.2019 року позивач звернувся до відповідача з метою отримання кредиту та підписав відповідну заяву №б/н від 19.03.2019 року. Позивач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. З виписки по своєму банківському рахунку позивач дізнався, що з його рахунку було автоматично списані платежі як щомісячна комісія за обслуговування картки, в тому числі і за рахунок кредитних коштів. Позивач вважає, що умови укладеного з Відповідачем кредитного договору, якими передбачено його обов`язок платити на користь банку кошти за обслуговування кредитної карти є незаконними, не відповідають вимогам справедливості та суперечать вимогам чинного законодавства у сфері захисту прав споживачів. При цьому, банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, взагалі не вказав, за які саме послуги, що надаються Позивачу, сплачується ця комісія і протягом дії Договорів жодних додаткових та супутніх послуг не надавав.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: - доходи кредитодавця у вигляді процентів; - комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; - інші витрати споживача на додаткові та супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог ч.1 цієї статті, є нікчемним. При цьому, ст. 20 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено вичерпний перелік додаткових та супутніх послуг кредитодавця та кредитного посередника (за наявності такого), за які банк має право отримувати (стягувати) комісію що пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Відтак, положеннями цієї статті передбачено, що укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб. До договорів про надання додаткових чи супутніх послуг, зокрема, належать: 1) договір оцінки майна споживача з метою визначення його кредитоспроможності; 2) договір оцінки майна споживача, що використовується для забезпечення виконання ним зобов`язань за договором про споживчий кредит; 3) договір страхування та інші договори, що укладаються для забезпечення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит; 4) договір відкриття банківського рахунку, необхідного для отримання чи обслуговування наданого кредиту; 5) договори про надання нотаріальних та інших додаткових чи супутніх послуг у разі, якщо вони необхідні для укладення договору про споживчий кредит. Кредитодавцю забороняється пов`язувати укладення договору про споживчий кредит з вимогою укладення договорів про надання додаткових чи супутніх послуг із конкретною третьою особою. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відтак, комплексно проаналізувавши вищевказані норми законодавства у сфері споживчого кредитування, можна дійти висновку, що умови кредитних договорів щодо сплати позичальником щомісяця комісії за обслуговування банком кредитної заборгованості є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком такої домовленості є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, що шкодить саме Позивачу, який отримавши кредит, має сплатити банку за додаткові та супутні послуги за обслуговування кредиту суму, що перевищує розмір наданого банком кредиту та відсотків за користування ним, тобто суму виконання основного зобов`язання.

У відповідності до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому, добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч. 3 ст. 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Згідно з абз. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Таким чином, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку і виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Так як надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Так, у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16 зазначалося, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Позивач вважає, що оскільки комісія, яка нараховується Відповідачем щомісячно на загальну суму кредиту на день видачі, встановлена за обслуговування кредиту без зазначення у договорах обґрунтування, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, вірним є висновок про те, що такі умови є незаконними та несправедливими, а договір в цій частині має бути визнано недійсним.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі №369/9293/15-ц, від 02.09.2019 року у справі №361/7528/17, від 09.12.2019 року у справі №524/5152/15-ц, а також багатьох постановах Дніпровського апеляційного суду, а зокрема від 04.02.2020 року по справі №206/745/19 та від 25.01.2022 року по справі №206/1209/21.

Стаття 42 Конституції України передбачає, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. З цього ж рішення вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частина 1 ст. 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до ч. 5 та 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, так і зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Отже, позивач вважає, що дії відповідача при укладанні спірного договору суперечили вимогам чинного законодавства України, а саме Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», а відтак наявні підстави для визнання окремих положень кредитного договору №б/н від 19.03.2019 року недійсними з моменту їх укладення, а також, як наслідок, зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості по поточному договору і зарахувати вже сплачені Позивачем кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту).

З доводами позивача та його представника, викладені в позовній заяві суд погодитися не може, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19.03.2019 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір на підставі заяви №б/н, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 200 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1 ознайомився та погодився з умовами і правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, а також надав згоду, що його заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою і тарифами банку складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Крім того, самим ОСОБА_1 підтверджується, що на виконання зазначеного договору підписав паспорт кредиту та отримав кредитну картку, що є свідченням волевиявлення ОСОБА_1 .

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виходячи з вимог ч. 1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України (справа №6-11173св10), застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення цього Закону не можуть застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та безпідставними. Підписанням кредитного договору від 19.03.2019 року та паспорту кредиту від 19.03.2019 року ОСОБА_1 погодився з усіма умовами даного правочину, в т.ч. з розміром комісії, і прийняв на себе зобов`язання щодо його виконання. Споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів, що передбачено п.1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування». Однак, ОСОБА_1 цього не зробив, використавши кредитні кошти на свій розсуд і не скористався правом дострокового погашення кредиту, що передбачено умовами кредитного договору.

Таким чином, кредитний договір укладений у спосіб і у формі, що не суперечать чинному законодавству. В кредитному договорі передбачені всі права та обов`язки сторін, умови щодо його виконання, а також умови його припинення.

Підписавши кредитний договір про видачу картки та встановлення кредитного ліміту, який складається із анкети-заяви про приєднання до банківських послуг від 19.03.2019 року, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, паспорту кредиту від 19.03.2019 року ОСОБА_1 приєднався до запропонованих банком умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується його підписом, так як в противному разі вказаний договір вважався б неукладеним. Тобто, з моменту підписання позивачем кредитного договору між ним і банком було укладено договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання позичальника до запропонованого кредитодавцем договору про видачу картки та встановлення кредитного ліміту (умов кредитування).

Крім того, укладаючи кредитний договір, сторона з`ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін.

Також, суд звертає увагу і на ту обставину, що позивач добровільно погодився на укладення правочину на встановлених банком умовах і, починаючи з 19.03.2019 року до певного періоду він активно користувався кредитними коштами, сплачував необхідні платежі, що вбачається з виписки по рахунку (надана позивачем до позовної заяви), не оскаржував договір і не порушував питання про розірвання договору, а отже, не вважав його несправедливим, недійсним тощо. З позовом про часткове визнання договору недійсним позивач звернувся лише після того, як Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з позивача за кредитним договором (справа №184/490/23).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит). Позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши Позивачу кредит на вказану суму, що не заперечується ОСОБА_1 .

Згідно вимог ЦК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Таким чином, суд вважає, що договір, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено обов`язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк і в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позивачем належним чином свої зобов`язання не виконано, не внесено на банківський рахунок суму коштів у валюті зобов`язання, визначених договором.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються:

-доходи кредитодавця у вигляді процентів;

-комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо;

-інші витрати споживача на додаткові та супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з ч. 3 цієї статті.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про визнання положення в частині встановленні комісії за обслуговування карткового рахунку є необґрунтованими, оскільки при укладенні кредитного договору від 19.03.2019 року позичальнику ОСОБА_1 було відомо про встановлений розмір комісії за обслуговування рахунку, про що свідчить його підпис в паспорті кредиту від 19.03.2019 року (догано позивачем до позовної заяви) та відповідне встановлення комісії за обслуговування рахунку повністю відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування».

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, судом не встановлено з боку відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» порушень діючого законодавства, а тому відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір із відповідача стягненню не підлягає, а всі судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 12, 28, 76-82, 89, 133, 141, 247, 263, 265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 до Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» «про визнання кредитного договору частково недійсним».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19.09.2023р.

Суддя Орджонікідзевського міського суду В. І. Томаш