Справа № 465/2223/19 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/565/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Назар Х.Б.

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 треті особи без самостійних вимог - Львівська міська рада, ОКП ЛОР Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки , Франківська районна адміністрація Львівської міської ради про припинення права спільної власності усіх власників на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши позивачам з будинковолодіння, частку в натурі, а саме, приміщення квартири АДРЕСА_2 , відповідно до висновку експертизи, проведеної ПП ОСОБА_7 , та визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до сталого порядку користування нею сторонами, а саме, виділити в користування позивачам земельну ділянку, що примикає безпосередньо до квартири АДРЕСА_2 та виділена огорожею,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , в якому просили припинити право спільної власності усіх співвласників на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , виділивши позивачам з будинковолодіння частку в натурі, а саме приміщення квартири АДРЕСА_3 , відповідно до висновку експертизи, проведеної ПП ОСОБА_7 , та визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до сталого порядку користування нею сторонами, а саме виділити в користування позивачам земельну ділянку, що примикає безпосередньо до квартири АДРЕСА_3 та виділена огорожею.

Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складається з трьох квартир. Відповідачка ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 41,4 кв. м, житловою 14,7 кв. м.; відповідачка ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 58,3 кв. м, житловою 40,6 кв. м.; їм, позивачам, на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 144,9 кв. м, житловою 74, 6 кв. м. та нежитловою - 66,4 кв. м., в рівних частках.

Будинок АДРЕСА_1 та його прибудинкова територія, далі стверджує сторона позивача, є огородженими, має 2 окремих входи, перший до квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , а другий до квартири АДРЕСА_3 , яка при цьому має ще окрему браму для в`їзду автомобіля до гаражу.

Експертом ПП ОСОБА_7 на замовлення позивачів проведено експертизу на предмет можливості виділення квартири АДРЕСА_3 в окреме будинковолодіння. Висновком експертизи встановлено, що перекриття в квартирі АДРЕСА_3 виконані окремо від перекриттів інших квартир будинку; конструкції даху виконані окремо від даху над іншими квартирами будинку; всі несучі та огороджувальні конструкції в межах квартири АДРЕСА_3 виконані окремо, незалежно від інших квартир будинку і відділені від них капітальними цегляними стінами; мережі в квартирі АДРЕСА_3 обладнані окремими лічильниками обліку витрат води, газу та електроенергії, виконані незалежно від мереж в інших квартирах будинку; всі конструкції відповідають чинним нормативним документам і забезпечують надійну експлуатацію будинку в межах квартири

АДРЕСА_2 , а отже, співвласниками допоміжних приміщень, усіх конструктивних елементів будинку тощо. При цьому, спільна сумісна власність на будинок взаємозобов`язує та узалежнює співвласників між собою. А отже, для проведення будь-яких зовнішніх ремонтних робіт (фасаду, даху), облаштування прибудинкової території тощо, позивачі змушені брати дозвіл у відповідачів. При тому, як фактично, так і юридично, приміщення, котрі перебувають у спільній сумісній власності є відсутні, позаяк, усі приміщення, які позивачі бажають виділити в натурі вже належать їм на праві приватної власності.

Вказують, що склався уставлений порядок користування земельною ділянкою і ділянка фактично уже поділена, а ділянка позивачів виділена огорожею. Відповідачі не дають згоди на зняття будинку з балансу міської ради, виділ часток в натурі, реальний розподіл будинковолодіння та приватизацію земельної ділянки.

Угоди, про спосіб виділу часток спільної власності між співвласниками, сторонами не досягнуто. А порядок розподілу часток можливо визначити лише за угодою між співвласниками або за рішенням суду.

На підставі наведеного просили задовольнити позов.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20.12.2021 позов задоволено частково.

Визнано відсутнім право спільної сумісної власності усіх співвласників на будинок АДРЕСА_1 в частині квартири АДРЕСА_3 (чотири) у даному будинку , за виключенням власників - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , які володіють даною квартирою на праві спільної часткової власності.

Визнано між мешканцями будинку по АДРЕСА_1 сталий порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований цей будинок, а саме: залишено за позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 можливість користування частиною земельної ділянки, що примикає безпосередньо до квартири АДРЕСА_6 в межах входу виділеного огорожею як це відображено на фототаблиці до висновку експерта.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про те, що виділ частки є неможливим, оскільки будинок знятий з балансу ЛКП «Затишне», а дійсного балансоутримувача не встановлено.

Звертає увагу на те, що ч. 2, 4 ст. 120 ЗК України, в редакції чинній на день видачі свідоцтва, передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Однак ці норми не були застосовані судом першої інстанції.

Натомість, встановивши, що земельна ділянка виділялась для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_7 у 1953 році, в подальшому квартири перейшли в приватну власність сторін, а будинок знятий з балансу комунального підприємства - суд прийшов до висновку, що у сторін відсутнє законне право на користування спірною земельною ділянкою. Як наслідок, суд вирішив залишити за позивачами можливість користування частиною земельної ділянки, що примикає безпосередньо до квартири АДРЕСА_3 в межах входу виділеного огорожею. Однак, площа земельної ділянки в межах входу виділеного огорожею, є лише частиною земельної ділянки, якою користуються позивачі, інша частина ділянки - за будинком. Окрім того, в результаті проведеного топографічного знімання встановлено, що фактична площа земельної ділянки за вказаною адресою становить 834,6 кв. м, з яких 459,48 кв. м становить ділянка, якою користуються позивачі. Тобто, наведені обставини судом досліджені, проте в рішенні не відображені.

Просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позову та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити; в частині визначення порядку користування земельною ділянкою змінити судове рішення; визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до сталого порядку користування нею сторонами, а саме, виділити в користування позивачам земельну ділянку площею 459,48 кв. м, що примикає безпосередньо до квартири АДРЕСА_2 та виділена огорожею, відповідно до плану топографічного знімання.

Від представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній,ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що позивачі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_8 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 . Відповідачка ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_4 , а відповідачка ОСОБА_3 квартири

АДРЕСА_8 є багатоквартирним, зведений на земельній ділянці, що виділена та залишена в користуванні землекористувачу будинкоуправлінню АДРЕСА_9 при будинку АДРЕСА_1 площею 1165, 70 кв. м, що підтверджується Архівним витягом № Б-247 від 14.02.2019 з рішення Львівської міської Ради депутатів трудящих рішенням № 590 від 11.05.1953.

Щодо позовної вимоги «припинити право спільної власності усіх співвласників на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ».

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, зокрема, змагальність та диспозитивність.

Частина п`ята статті 12 ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 450/1686/17 та від 03.05.2022 у справі № 317/183/19 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Як вбачається з матеріалів справи одна з позовних вимог позивачів була сформульована наступним чином: «припинити право спільної власності усіх співвласників на житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 »

Натомість суд першої інстанції при задоволенні позову прийняв рішення у відповідній частині: «визнати відсутнім право спільної сумісної власності усіх співвласників на будинок АДРЕСА_1 в частині квартири АДРЕСА_3 (чотири) у даному будинку , за виключенням власників - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , які володіють даною квартирою на праві спільної часткової власності», що свідчить про вихід за межі позовних вимог судом першої інстанції у цій частині.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтвердила, що такої позовної вимоги позивачами не було заявлено.

Враховуючи наведене, рішення суду в цій частині залишатися в силі не може.

Щодо позовної вимоги «виділити позивачам з будинковолодіння частку в натурі, а саме приміщення квартири АДРЕСА_3 , відповідно до висновку експертизи, проведеної ПП ОСОБА_7 ».

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташованіу житловому будинку.

Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У частинах першій та другій статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 ЗК України випливає, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить до житлового комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2002 № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 263/68/17.

Установлено, що земельна ділянка не передавалася у користування власників квартир будинку АДРЕСА_1 , відсутні належні та допустимі докази, які б указували на створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, отже спірна земельна ділянка є комунальною власністю Львівської міської ради.

Відтак позовна вимога «визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до сталого порядку користування нею сторонами, а саме виділити в користування позивачам земельну ділянку, що примикає безпосередньо до квартири АДРЕСА_3 та виділена огорожею» задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду слід скасувати та постановити нову постанову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2021 року скасувати та постановити нову постанову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 22.09.2023

Головуючий

Судді