КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4993/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Березовенко Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року у складі судді Бусик О.Л.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства України з управління зоною відчуження про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Державного агентства України з управління зоною відчуження (далі - ДАЗВ) про зобов`язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтовано тим, що 18 липня 2019 року між ним і ДАЗВ укладено контракт №1, відповідно до умов якого його призначено на посаду генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» терміном з 18 липня 2019 року по 24 липня 2024 року.

Вказано, що даним контрактом визначено виплату йому, як керівнику премії за підсумками роботи за квартал - до трьох посадових окладів відповідно до умов, показників та розмірів преміювання, визначених порядком преміювання керівника (додаток № 2), а п.2.1.6. контрактом №1 встановлено, що керівник підприємства щокварталу, який настає за звітним періодом, подає уповноваженому органу управління звіт про результати виконання показників.

Позивач зазначав, що з огляду на повне виконання показників преміювання за І квартал 2020 року, ДСП «Об`єднання «Радон» листом від 06 травня 2020 року подало відповідачу відповідний звіт про результати виконання показників, на підставі якого ДАЗВ зобов`язане прийняти рішення про розмір та виплату йому премії.

Посилаючись на те, що відповідачем відповідне рішення не приймалося, тобто не виконано взятих на себе обов`язків за трудовою угодою, ОСОБА_1 просив зобов`язати ДАЗВ, в особі голови або уповноваженого ним заступника, прийняти рішення щодо розміру премії йому як генеральному директору ДСП «Об`єднання «Радон» за І квартал 2020 року, згідно з умовами укладеного контракту, з урахуванням результатів виконання показників ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану підприємства за І квартал 2020 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні послався не неможливість втручання в дискреційні повноваження голови ДАЗВ або уповноваженого ним заступника щодо прийняття спірного рішення. При цьому, Верховний суд у своїй постанові від 11 вересня 2018 року по справі 816/318/18 зазначив, що втручання у дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити певні дії, а саме прийняття ним рішення за клопотанням заявниці замість суб`єкта владних повноважень.

Оскільки позивачем не порушувалося питання та не заявлялося вимог щодо зобов`язання відповідача через суд прийняти конкретне рішення щодо розміру премії, а виключно про зобов`язання вчинити певні дії, в межах визначених обов`язків відповідача та наданих йому повноважень, а отже зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо розміру премій, як це передбачено умовами Контракту №1, не може вважатися втручанням суду у дискреційні повноваження голови ДАЗВ або уповноваженого ним заступника.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо неефективного та необґрунтованого способу захисту позивачем своїх порушених прав та інтересів.

У відзиві на апеляційну скаргу Державне агентство України з управління зоною відчуження заперечує проти апеляційної скарги, вважає її безпідставною та необґрунтованою, просить залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року залишити без змін.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи останній повідомлявся у встановленому законом порядку (а.с. 175). Від адвоката Красовського В.М. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку зайнятістю в іншому судовому засіданні в кримінальній справі в Корольовскому районному суді м. Житомира, між тим, колегія суддів зауважує, що в судове засідання 27.06.2023 представник позивача також не з`явився, подавши до суду таке ж клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 1678-168), таким чином, колегія вважає за можливе відхилити подане клопотання та закінчити розгляд справи за відсутності сторони позивача, з огляду на наявність ознак затягування судового процесу.

Колегія суддів, вислухавши представника відповідача Горбача О.С. , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає вказаним вимогам закону та підлягає зміні, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 18 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ДАЗВ укладено контракт № 1, згідно якого позивач наймається (призначається) на посаду генерального директора ДСП "Об`єднання "Радон" на термін з 18 липня 2019 року до 24 липня 2024 року (а.с. 11-17).

Згідно додатку № 2 до вказаного контракту, рішення про розмір премії за підсумками роботи за квартал та за рік, а також винагороди керівнику приймає голова ДАЗВ (або уповноважений ним заступник) (а.с. 19-20).

Крім того, встановлено, що ДСП "Об`єднання "Радон" у відповідності до додатку № 1 до Контракту, листом № 534вих-20 від 06 травня 2020 року подало до ДАЗВ "Звіт про виконання показників ефективності управління державним майном і використання прибутку, а також майнового стану підприємства за І квартал 2020 року" для прийняття рішення про виплату премії керівнику з огляду на повне виконання показників преміювання, однак передбачена умовами контракту премія за І квартал 2020 року позивачу виплачена не була (а.с. 18, 64-65).

Листом № 01-2026/11-22 від 13 вересня 2022 року ДАЗВ повідомило позивача про те, що оскільки встановлений розмір посадового окладу генерального директора ДСП "Об`єднання "Радон" перевищував встановлені обмеження, так як і встановлений розмір посадових окладів інших керівників підприємств, що належать до сфери управління ДАЗВ, засідання комісії з преміювання керівників, що належать до сфери управління ДАЗВ, протягом дії обмежень, не здійснювалися (а.с. 24-25).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в межах цієї справи не довів порушення свого права або інтересу, відмінного від майнового (трудового) права на преміювання, за захистом якого він вже звертався до суду в межах справи № 752/21453/20, у зв`язку із чим, вказаний позов не підлягає задоволенню.

При цьому, послався на відсутність повноважень у суду щодо зобов`язання голови ДАЗВ або уповноваженого ним заступника, прийняти рішення щодо розміру премії, оскільки це суперечить вимогам Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" та виходить за межі компетенції суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Убачається, що виплата премії за 1 квартал 2020 року була передбачена умовами контракту, а також додатком № 2 до контракту, який містить порядок преміювання керівника.

06 травня 2020 року Голові ДАЗВ Державним спеціалізованим підприємством "Радон" був наданий звіт про виконання показників ефективності управління державним майном і використання прибутку, а також майнового стану підприємства" за 1 квартал 2020 року для прийняття рішення про виплату премії за підсумками роботи за 1 квартал. Разом із тим премія не була виплачена.

Зі справи убачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.12.2021 у справі № 752/21453/20 позов ОСОБА_1 до ДАЗВ, Державного Спеціалізованого Підприємства "Об`єднання "Радон" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення премії задоволено частково. Стягнуто з Державного Спеціалізованого Підприємства "Об`єднання "Радон" на користь ОСОБА_1 217 962 грн. Вирішено питання судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 01.08.2022 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.12.2021 у справі № 752/21453/20скасовано в частині задоволених позовних вимог про стягнення премії і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача премії за 1 квартал 2020 року у розмірі 217 962 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 49-55).

Скасовуючи рішення районного суду про стягнення премії на користь позивача апеляційна інстанції, що визначення розміру премії відноситься до дискреційних повноважень голови ДАЗВ, а отже суд визначивши розмір премії перебрав на себе повноваження керівника ДАЗВ.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі.

Убачається, що у даній справі та у справі № 752/21453/20 предметом позову з поміж іншого також була недоотримана премія за І квартал 2020 року, при цьому зміна формулювання позову не впливає на результат вирішення спору, враховуючи наявне рішення про відмову в задоволенні тотожної вимоги в іншій справі, що виключає подвійний її перегляд у цій справі.

А отже обґрунтованим є висновок місцевого суду, що позивач мав захищати свої права на преміювання під час судового розгляду в справі № 752/21453/20, а не ініціювати окрему судову справу.

Погоджується колегія суддів з висновком суду про те, що роботодавцю надано право самостійно визначати умови та розміри преміювання. Такі заохочувальні виплати, як премії, виплачуються після закінчення відповідного періоду, а згідно з умовами трудового контракту, укладеного 18.07.2019 між позивачем та ДАЗВ в особі голови (додаток 2 порядок преміювання керівника), рішення стосовно розміру премії керівника за квартал приймається головою ДАЗВ або уповноваженим ним заступником. А отже, судові органи не можуть собою замінити діяльність інших органів, та не можуть брати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції державного органу, зокрема, в цьому випадку, перебирати на себе виключні повноваження голови ДАЗВ, яке є центральним органом виконавчої влади, або уповноваженого ним заступника щодо прийняття рішення про преміювання.

Разом з тим, з висновками суду про відмову ОСОБА_1 у позові як з підстав його недоведеності, так і сплину строку на звернення до суду з позовом, погодитися неможливо.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивачка може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є ЦК України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Питання строків звернення врегульовано й положеннями трудового законодавства.

Згідно положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 47 КЗпП України України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Тобто, перш ніж визнати доведеним звернення позивача у суд за спливом строку на звернення, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але строк звернення у суд з позовом сплинув, суд відмовляє у позові через сплив такого строку у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на предмет та підстави заявленого по справі позову, що пов`язано зі зверненням працівника з вимогами про зобов`язання нарахувати та виплати премію, яка є складовою заробітної плати, тобто з підстав порушення законодавства про оплату праці, а тому з урахуванням ч. 2 ст. 233 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строком давності не обмежена.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковими висновки районного суду про одночасно відмову у позові за недоведеністю та підстав пропуску позивачем строку звернення у суд з позовом, як пропущеного без важних причин.

Колегія суддів враховує, що вказаний висновок суду хоча і не відповідає нормі закону, проте не впливає на правильність рішення суду за результатами розгляду справи, а тому підлягає виключенню з мотивувальної частини судового рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: