Справа № 212/3083/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2023 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Пижик В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом Криворізької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійним договору купівлі-продажу, припинення права власності, скасування державної реєстрації права власності, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

за участі представників позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідачки ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_5 , -

В С Т А Н О В И В:

3 травня 2023 року представник позивача звернувся до суду із даним позовом, посилаючись у його обґрунтування на те, що необхідність звернення з даною позовною заявою викликана порушенням прав та законних інтересів територіальної громади міста Кривого Рогу, в інтересах якої діє Криворізька міська рада, як власника земель комунальної власності щодо користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,0021 га. з кадастровим № :04:223:0031, яка знаходиться на вул. Електрозаводській, зупинка громадського транспорту «вулиця Електрозаводська» в Покровському районі м. Кривого Рогу, у зв`язку із укладенням договору купівлі-продажу, який суперечить нормам законодавства України та проведенням в подальшому незаконної державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на торговельний комплекс, загальною площею 77 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 . Так 23.12.2020 року Криворізькою міською радою було прийняте рішення №124 «Про надання дозволу на розробку проектів відведення земельних ділянок під існуючими забудовами (будівлями, спорудами), відповідно до якого громадянину ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0537 га під розміщення існуючого торгівельного комплексу по АДРЕСА_1 . В подальшому 19.02.2021 року ОСОБА_2 подано заяву про скасування права власності територіальної громади на земельну ділянку площею 0,0021 га на АДРЕСА_1 (кадастровий номер :04:223:0031), в ході розгляду звернення якого Департаментом регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради було встановлено факт реєстрації за даною адресою об`єкту нерухомого майна без відповідних дозвільних документів на земельній ділянці комунальної власності міста, яка не відводилась для цієї мети, а в Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва відсутні відомості про реєстрацію дозвільних документів по об`єкту, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Спершу Криворізька міська рада звернулася до Міністерства юстиції України зі скаргою на рішення приватного нотаріуса Мазепи Наталі Миколаївни від 20.12.2019 року № 50357133 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна: торговельний комплекс (загальна площа 77 кв. м.), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Однак наказом Міністерства юстиції України від 16.08.2021 року №2892/7 у задоволенні скарги Криворізької міської ради від 10.06.2021 року №3/26/476 було відмовлено через те, що державна реєстрація переходу права власності на торговельний комплекс від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відбулась на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого таким нотаріусом. Додатково вказувала, що на підставі рішення Криворізької міської ради від 23.02.2011 року №242, між Криворізькою міською радою як орендодавцем та ФОП ОСОБА_1 23 квітня 2011 року був укладений договір оренди земельної ділянки, зареєстрований в Управлінні Держкомзему у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, з яким останній було надано у платне користування земельну ділянку загальною площею 0,0021 га (кадастровий номер :04:223:0031) для розташування тимчасової споруди торгівельного кіоску в складі зупиночного комплексу, яка знаходиться на АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту «вулиця Електрозаводська»), яка повинна бути повернута після припинення дії договору в стані, не гіршому порівняно з тим, у якому вона була одержана в оренду, а також привести її в належний стан для подальшого використання стан. Отже, оскільки строк дії договору закінчився 20.03.2017 року, а земельна ділянка передавалась винятково для розташування на ній тимчасової споруди торговельного кіоску в складі зупиночного комплексу, то у ФОП ОСОБА_1 виник обов`язок повернути орендовану земельну ділянку Криворізькій міській раді за актом приймання-передачі шляхом демонтажу розташованого на ній торгівельного комплексу. Однак в порушення наведеного ОСОБА_1 20.12.2019 року уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу торгівельного комплексу загальною площею 77 кв. м., посвідчений нотаріально, реєстр № 1593, по АДРЕСА_1 , право власності якого було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 50357133 від 20.12.2019 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазепою Наталею Миколаївною. При цьому торговельний комплекс загальною площею 77 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом самочинного будівництва. Так відповідно до даних Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва щодо нього відсутні відомості про реєстрацію дозвільних документів за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, спірне нерухоме майно було побудоване на земельній ділянці, не відведеній для вказаної мети, за відсутності декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації, погодження проектної документації на проведення будівельних робіт та внесення до містобудівного кадастру, а також доказів про те, що спірне нерухоме майно було в установленому законом порядку введено в експлуатацію, що свідчить про відсутність правових підстав вважати, що ОСОБА_2 набув права власності на нього. При цьому площа самочинно побудованого торговельного комплексу складає 77 кв. м., що перевищує площу земельної ділянки 0,0021 га, яка відводилась ОСОБА_1 в оренду. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. Обстеженням 02.01.2020 року земельної ділянки площею 0,0021 га, кадастровий номер земельної діляики::04:223:0031, що знаходиться на АДРЕСА_1 , зупинка громадського транспорту «Електрозаводська» у Покровському районі м. Кривого Рогу, встановлено, що земельна ділянка використовується під розміщення існуючого торговельного кіоска, а суміжна земельна ділянка використовується для будівництва споруди, яка розташована на землях загального користування, передбачених для облаштування зупинки громадського транспорту та огороджена будівельним тимчасовим парканом. Зазначені споруди мають вигляд єдиного комплексу. Дозвільні документи на початок проведення будівельних робіт не отримувалися. Отже, визнання недійсним договору купівлі-продажу торговельного комплексу загальною площею 77 кв. м. по АДРЕСА_1 , укладеного 20.12.2019 року обумовлено відсутністю у продавця відповідних правовстановлюючих документів на такий об`єкт нерухомого майна. На підставі зазначеного просила суд: визнати недійним договір купівлі-продажу торговельного комплексу (загальна площа 77 кв. м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20.12.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений нотаріально за реєстром №1593; припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на такий торговельний комплекс; зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0021 га на АДРЕСА_1 (кадастровий № :04:223:0031) шляхом знесення за власний рахунок споруди торговельного комплексу загальною площею 77 кв. м. та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан; а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати в розмірі 8052 грн.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами представник ОСОБА_2 , адвокат Петрушкевич О. В., подав відзив, у якому вказував, що позивачу за його скаргою від 10.06.2021 року було відмовлено Центральною Колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції у скасуванні рішення приватного нотаріусу, ОСОБА_6 , про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на торговельний комплекс загальною площею 77 кв. м. по АДРЕСА_1 , оскільки воно було прийнято відповідно до законодавства на підставі посвідченого таким нотаріусом договору купівлі-продажу, тому скасуванню не підлягає. Отже, в разі незгоди позивача із зазначеним висновком Колегії він повинен був оскаржити його відповідності до засад КАС України. За умов діючого та не оскаржуваного висновку Колегії зі сторони позивача відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі. При цьому первісне право власності ОСОБА_1 на торговельний комплекс загальною площею 77 кв. м. по АДРЕСА_1 не оскаржується, що унеможливлює задоволення позовних вимог. Вказував, що Криворізька міська рада ОСОБА_1 23.02.2011 року за рішенням № 242 передала відповідну земельну ділянку в оренду, внаслідок чого 23.04.2011 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір оренди. Станом на дату подання відзиву не вбачається скасування чи зупинення дії зазначеного рішення № 242, яке чинне. Так само відсутні докази порушення зі сторони ОСОБА_1 укладеного договору від 23.04.2011 року, відсутність звернення позивача до ОСОБА_1 з претензією щодо усунення порушень. Також позивачем не зазначені порушення з боку приватного нотаріуса, який посвідчив угоду купівлі-продажу торговельного комплексу по АДРЕСА_1 . При цьому позивач ніколи не мав права власності на даний об`єкт нерухомості, а право власності на нього закріплене за ОСОБА_2 як за добросовісним набувачем. Отже відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.12.2019 року, припинення права власності ОСОБА_2 та скасування державної реєстрації його права власності. До справи не долучено жодного припису органів нагляду про встановлення факту самочинного будівництва; звернення позивача до таких органів; рекомендації органів нагляду відповідачам щодо усунення перешкод у праві користування земельною ділянкою; включення об`єкта нерухомості до реєстру об`єктів самочинного будівництва. Додавав, що відсутність відомостей у реєстрі будівельної діяльності не може впливати на законні права та інтереси відповідачів через відсутність їх вини у цьому. Отже, вимоги позивача щодо зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою та знести за власний рахунок нежитлову споруду є передчасними. Крім того дотримання справедливого балансу між суспільними інтересами та втручанням у право на мирне володіння майном є вкрай важливим для встановлення наявності порушення прав, що захищені статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, тому анулювання права власності повинно розглядатися як позбавлення майна, тому помилки державних органів не повинні виправлятися за рахунок відповідної особи, тобто втручання у мирне користування майном має забезпечити «справедливий баланс» між суспільними інтересами та основними правами особи. Позивач не обґрунтував втручання у право власності ОСОБА_2 інтересами громади та тим, які блага буде досягнуто за рахунок позбавлення майна такого відповідача. На підставі наведеного просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами представник ОСОБА_1 , адвокат Петрушкевич О. В., подав відзив, у якому, повністю підтримуючи доводи ОСОБА_2 , додатково вказував, що перед оформленням документів ОСОБА_2 перевірив відомості внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де на момент здійснення спірного правочину, договору купівлі-продажу від 20.12.2019 року, оформленого приватним нотаріусом Мазепа Н. М., вбачалося наявність права власності зареєстрованого за ОСОБА_1 на підставі технічного паспорту від 11.07.2018 року та рішення виконавчого комітету місцевої Ради депутатів про присвоєння об`єктам поштової адреси від 12.10.2018 року, які є чинними, тобто у Державних реєстрах права власності були відсутні інші відомості щодо торговельного комплексу по АДРЕСА_1 , тобто інформації про обтяження такого нерухомого майна. При цьому ОСОБА_2 не було вручено жодних приписів зі сторони суб`єктів владних повноважень щодо спірного нерухомого майна, тому його права як добросовісного власника будуть порушені задоволенням позову з огляду на практику ЄСПЛ. Крім того клопотав про виключення з переліку доказів Акту обстеження у зв`язку з неналежним оформленням такого Акту, оскільки на момент обстеження власником спірного нерухомого майна вже був ОСОБА_2 , а перевірявся суб`єкт господарювання, ФОП ОСОБА_1 , яка була саме зазначена в такому Акті обстеження. Також позивачем не надано відомостей на підтвердження здійснення відділом моніторингу заходу нагляду та не підтверджено погодження заходу з Державною регуляторною службою. Керуючись наведеним просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні представники позивача, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , підтримуючи поданий Криворізькою міською радою позов, надали пояснення аналогічні тим, що вказані у такій позовній заяві, яку просили суд задовольнити повністю.

Представник відповідачки, ОСОБА_1 , та відповідача, ОСОБА_2 , адвокат Петрушкевич О. В., підтримуючи подані ним в інтересах обох відповідачів відзиви на позов, надав пояснення аналогічні тим, що вказані у таких відзивах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , внаслідок чого просив суд в задоволенні заявлених Криворізькою міською радою вимог відмовити повністю.

Відповідачка, ОСОБА_1 , просила суд відмовити у задоволенні позову Криворізької міської ради, підтримуючи доводи, викладені у її відзиві.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно із п. «б» ч. 1 ст. 80 Земельного кодексу України (далі ЗК) суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

За п. «а» ч. 2 ст. 83 ЗК у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

На підставі ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із ст. 126 ЗК право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На підставі рішення Криворізької міської ради від 23 лютого 2011 року № 242 між Криворізькою міською радою та ФОП ОСОБА_1 було 23 квітня 2011 року укладено договір оренди земельного ділянки про передачу в оренду (строкове, платне, користування) земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031) строком на 5 (п`ять) років для розташування тимчасової споруди торговельного кіоску в складі зупиночного комплексу по АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту «Електрозаводська») у Покровському (Жовтневому) районі м. Кривого Рогу, на якій відсутні об`єкти нерухомого майна, який був зареєстрований Управлінням Держкомзема у м. Кривий Ріг 20 березня 2012 року, на підставі чого строк його дії спливав 20 березня 2017 року.

При цьому суб`єкту господарювання ОСОБА_1 за рішеннями Криворізької міської ради від 29 травня 2002 року та від 28 вересня 2005 року затверджувались проекти відведення земельної ділянки площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031) для розміщення тимчасового торговельного кіоску у складі зупиночного комплексу на зупинці громадського транспорту вул. «Електрозаводська» у Покровському районі м. Кривого Рогу з переданням останній вказаної земельної ділянки в оренду, що підтверджується проектом відведення такої земельної ділянки.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено, що безпосередньо відображено у договору оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року (п. 37).

Згідно із ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

Отже, повернення земельної ділянки після припинення договору оренди землі презюмується.

Так за умовами п. 33 договору оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року ОСОБА_1 була зобов`язана по закінченні терміну оренди, припиненні чи розірванні договору оренди земельну ділянку привести в належний стан для подальшого використання та повернути позивачу з оформленням акту приймання-передачі (повернення) земельної ділянки.

Зокрема, за п. 18 та п. 20 договору оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року після припинення дії договору ОСОБА_1 повертає позивачу земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому вона одержала її в оренду, та вона зобов`язана привести земельну ділянку у придатний для подальшого використання стан, що включає в себе благоустрій земельної ділянки.

Однак у порядку самоврядного контролю представниками відділу моніторингу землекористування управління земельних відносин департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради було проведено обстеження земельної ділянки площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031), що знаходиться на АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту «Електрозаводська») у Покровському районі м. Кривого Рогу, яка була надана в оренду ФОП ОСОБА_1 за договором оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року для розміщення тимчасової споруди торговельного кіоску в складі зупиночного комплексу, за результатами якого було складено акт обстеження земельної ділянки від 02.01.2020 року разом із схемою розташування земельної ділянки та фотофіксацією, за яким вбачається, що земельна ділянка площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031) продовжує використовуватись під розміщення торгового кіоску, а суміжна земельна ділянка використовується для будівництва споруди, яка розташована на землях загального користування, передбачених для облаштування зупинки громадського транспорту та огороджена тимчасовим парканом. При цьому вказані споруди мають вигляд єдиного комплексу.

Враховуючи встановлені обставини справи суд відхиляє клопотання представника відповідачів на недопустимість як доказу акту обстеження спірної земельної ділянки від 02.01.2020 року, оскільки доказів його складання до виїзду на місце не було здобуто, він був складений відносно ФОП ОСОБА_1 , оскільки саме із останньою позивачем було укладено останній за часом договір оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року, а вказівка у такому акті, що перевірка була проведена на запит депутата, не спростовує виконання у даному випадку Криворізькою міською радою контролю за використанням належної їй земельної ділянки площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031).

Суд також зазначає, що для поновлення договору оренди землі, необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує його обов`язки за цим договором; він повідомив орендодавця в установлені законом строки про намір поновити договірні відносини на новий строк; до листа-повідомлення додав проект додаткової угоди про поновлення договору оренди землі; продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець упродовж місяця після закінчення строку договору оренди землі письмово не повідомив орендаря про заперечення у поновленні цього договору.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 лютого 2023 року по справі № 954/1000/20 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22.09.2020 року по справі № 313/350/16-ц.

Отже, на підставі встановлених обставин справи суд встановив, що договір оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року припинив свою дію 20 березня 2017 року, через сплив строку на який він був укладений, оскільки не був у передбаченому законом порядку подовжений.

Однак у порушення умов договору оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року після припинення його дії ОСОБА_1 не привела земельну ділянку площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031) в належний для подальшого використання стан, не повернула її Криворізькій міській раді шляхом оформлення акту приймання-передачі (повернення) такої земельної ділянки.

Суд при цьому вказує, що згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення (ст. 181 ЦК).

У свою чергу за ч. 2 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Таким чином на відміну від нерухомого майна, переміщення якого неможливе без їх знецінення та зміни призначення, тимчасові споруди мають відмінності, зокрема, виготовляються з полегшених збірних конструкцій та встановлюється без улаштування заглибленого фундаменту тощо.

Судом на підставі наведеного було встановлено, що спірний торговельний комплекс по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м. є об`єктом нерухомого майна, право власності на який за собою зареєструвала ОСОБА_1 , у той час коли право користування за договором оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року надавалось позивачем ФОП ОСОБА_1 під використання тимчасової споруди, торгівельного кіоску, по АДРЕСА_1 .

Крім того у порушення його умов ОСОБА_1 , вже не маючи жодного речового права на земельну ділянку площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031), що знаходиться на АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту «Електрозаводська») у Покровському районі м. Кривого Рогу, здійснила на такій, а також на суміжній земельних ділянках будівництво торговельного комплексу по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м., тобто також у порушення раніше укладеного договору оренди в частині цільового використання відведеної їй у користування земельної ділянки.

Крім того за договором оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року у тимчасове користування земельної ділянки площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031) надавалась саме ФОП ОСОБА_1 , як суб`єкту господарювання.

За змістом ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дії, які відповідно до закону є правомірними.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є самовільним заняттям земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2020 року по справі № 1940/1655/18.

Крім того за ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України (далі ЦК) «Самочинне будівництво» вказано, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином за ч. 2 ст. 376 ЦК особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

На підставі ч. 4 ст. 376 ЦК якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Таким чином суд дійшов висновку, що фактично ОСОБА_1 здійснила самовільне будівництво торговельного комплексу по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м. на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031), а також на самовільно зайнятій нею земельній ділянці, внаслідок чого такий об`єкт є самочинним будівництвом, внаслідок чого ОСОБА_1 , яка здійснила його самочинне будівництво, не набула права власності на нього відповідно до закону.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20.07.2022 року по справі № 923/196/20.

Крім того виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 лютого 2021 року по справі № 910/2861/18.

Так судом було встановлено, що торговельний комплекс по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м. був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 на підставі технічного паспорту від 11.07.2018 року ФОП ОСОБА_7 та рішення № 47 від 12.10.2018 року виконавчого комітету Покровської районної ради в місті Кривому Розі про присвоєння об`єкту поштової адреси, внаслідок яких право власності ОСОБА_1 на такий об`єкт нерухомості було зареєстровано 30 вересня 2019 року КП «Криничанське БТІ» Дніпропетровської області, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 вересня 2023 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 вересня 2023 року.

Натомість, з відповіді відділу з питань Державного архітектурно-будівельного контролю відсутні відомості про реєстрацію дозвільних документів в Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва щодо торговельного комплексу по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м.

Крім того за інформацією від 15 серпня 2023 року виконавчого комітету Покровської районної ради в місті Кривому Розі вбачається, що рішення № 47 від 12.10.2018 року про присвоєння об`єкту поштової адреси виконкомом не приймалось, а було прийнято рішення про присвоєння об`єкту поштової адреси № 447 від 12.10.2018 року, яким однак присвоєння поштової адреси торговельному комплексу по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м. не було, оскільки присвоєні були поштові адреси іншим об`єктам нерухомості.

При цьому суд відкидає посилання представника відповідачів на постанову про закриття кримінального провадження від 13 липня 2020 року внаслідок відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч. 1 КК України, оскільки при ухвалені вказаної постанови слідчим не надавалась правова оцінка рішенню № 447 від 12.10.2018 року виконавчого комітету Покровської районної ради в місті Кривому Розі про присвоєння поштової адреси торговельному комплексу по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 228 ЦК правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Отже, суд дійшов висновку, що на підставі положень ст. 228 ЦК первинна реєстрація за ОСОБА_1 права власності на торговельний комплекс по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м. було вчинено у порушення публічного порядку, оскільки вона була спрямована на порушення конституційних прав територіальної громади міста Кривого Рогу на вільне володіння належної їй земельною ділянкою внаслідок того, що ОСОБА_1 фактично незаконно заволоділа земельною ділянкою площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031) та суміжною земельною ділянкою шляхом самовільного будівництва на земельних ділянках, що не була відведена для цієї мети, а також на самовільно зайнятій відповідачкою земельній ділянці відповідно.

Допитана в якості свідка, ОСОБА_1 в суді вказувала, що вона, будучи необізнаною в правових тонкощах оформлення права оренди на земельну ділянку, звернулась до спеціаліста, юриста, який безпосередньо займався оформленням документів на землю, а в подальшому й на реєстрацію за нею права власності на торгівельний комплекс по АДРЕСА_1 . При цьому вона сама участі в оформленні документів не приймала. Також їй ані юрист, ані нотаріус не роз`яснювали умови набуття права на нерухомість. До того ж вона сумлінно виконувала умови договору оренди, вчасно сплачуючи за ним платежі, та до неї не було жодних претензій з боку будь-яких контролюючих органів. Стверджувала, що не була обізнана про необхідність повернення орендованої нею земельної ділянки, оскільки вважала, що її оренда була подовжена.

Однак суд не приймає покази ОСОБА_1 як свідка на спростування встановлених судом обставин справи, оскільки остання в силу закону та укладеного нею договору оренди земельної ділянки повинна була добросовісно виконувати умови такої угоди, а в подальшому повернути її в належному до використанні стані.

Внаслідок переліченого, суд не може погодитись із відповідачкою в тій частині, що вона вважала угоду оренди спірної земельної ділянки подовженої та відповідно правомірним набуття нею права власності на торгівельний комплекс по АДРЕСА_1 .

Таким чином суд на підставі наведеного вмотивування встановив, що в силу закону первинна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на торговельний комплекс по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м. КП «Криничанське БТІ» Дніпропетровської області 30 вересня 2019 року є нікчемною, оскільки порушувала публічний порядок.

На підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 березня 2021 року, від 4 травня 2023 року та від 15 вересня 2023 року вбачається, що власником в цілому торговельного комплексу по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м. на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2019 року, посвідченого нотаріально нотаріусом Мазепа Н. М., реєстр № 1593, є наразі відповідач, ОСОБА_2 , право власності якого було зареєстровано нотаріусом ОСОБА_6 на підставі рішення від 20 грудня 2019 року.

Так за договором купівлі-продажу від 20.12.2019 року, посвідченого нотаріально нотаріусом Мазепа Н. М., реєстр № 1593, відповідач, ОСОБА_2 , придбав за 196500 грн. у відповідача, ОСОБА_1 , нежитлову будівлю: торговельний комплекс по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м. При цьому в угоді зазначено, що відчужуване нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031), що знаходиться на АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту «Електрозаводська») у Покровському районі м. Кривого Рогу для використання тимчасової споруди торговельного кіоску в складі зупиночного комплексу, яка перебуває у комунальній власності. Також у такому договорі вказано, що торговельний комплекс по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м. належав на праві власності продавцю на підставі технічного паспорту від 11.07.2018 року ФОП ОСОБА_7 та рішення № 47 від 12.10.2018 року виконавчого комітету Покровської районної ради в місті Кривому Розі про присвоєння об`єктам поштової адреси.

При цьому за Наказом Міністерства юстиції України від 16 серпня 2021 року № 2892/7 було Криворізькій міській раді відмовлено у задоволені скарги від 10 червня 2021 року на рішення від 20 грудня 2019 року про реєстрацію права власності нотаріусом ОСОБА_6 за відповідачем, ОСОБА_2 , на торговельний комплекс по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд при цьому зауважує, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 2 ст. 152 ЗК власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Так за п. «б» ч. 3 ст. 152 ЗК захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

При цьому суд зауважує, що якщо правочин є нікчемним, то позов про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10.04.19 року по справі № 463/5896/14-ц.

Крім того такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 4 червня 2019 року по справі № 916/3156/17.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналогічні правові висновки були зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 5 червня 2018 року по справі № 338/180/17.

На підставі переліченого вмотивування, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог Криворізької міської ради про визнання спірного договору купівлі-продажу від 20.12.2019 року недійсним та про припинення права власності відповідача, ОСОБА_2 , за таким договором, оскільки це не відновить порушених прав Криворізької міської ради як власника земельної 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031) та суміжної земельної ділянки, на яких було здійснено самовільне будівництво торговельного комплексу по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м., оскільки таке майно вважається самочинним будівництвом, тому на нього не можна в силу закону набути право власності відповідачем, ОСОБА_2 .

Водночас, суд вважає за доцільне задовольнити вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності відповідача, ОСОБА_2 , на торговельний комплекс по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м., враховуючи нікчемність первинної реєстрації права власності на такий об`єкт за ОСОБА_1 , права власності на який наразі зареєстровані за відповідачем, ОСОБА_2 , внаслідок чого будуть усунуті перешкоди у володінні Криворізькою міською радою земельною ділянкою площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031) та суміжною, на яких такий об`єкт розташований.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29.09.20 року по справі № 688/2908/16-ц.

При цьому вимоги про скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на торговельний комплекс по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м. є законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК право власності виникає з моменту його реєстрації.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 року по справі № 909/968/16.

Суд також зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, зокрема будівлю або споруду, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених ЗК.

В той же час на підставі змісту ч. 1 ст. 120 ЗК у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, зокрема будівлю або споруду, розміщених на земельній ділянці комунальної власності, право власності на таку земельну ділянку не переходить одночасно від попереднього власника такого об`єкта до набувача такого об`єкта.

Крім того за відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення ст. 120 ЗК та 377 ЦК в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20.07.2022 року по справі № 910/5201/19.

Територіальним громадам міст належить право комунальної власності, зокрема, на землю (ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 80 ЗК), яке вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Суд зазначає, що Криворізька міська рада в даній справі заявила вимоги, пов`язані з реалізацією нею як органом місцевого самоврядування права комунальної власності на землі відповідного населеного пункту, внаслідок чого даний спір стосується цивільних прав територіальної громади, тобто є приватноправовим, захист яких відбувається у цивільному судочинстві.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 серпня 2019 року по справі № 523/11508/18.

Таким чином суд відхиляє посилання представника відповідачів ОСОБА_5 про необхідність звернення позивача із заявленими позовними вимогами до суду адміністративної юрисдикції в порядку КАСУ шляхом окарження рішення колегії мінюсту.

При цьому суд зауважує, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням норм земельного законодавства треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності відповідної територіальної громади, внаслідок чого в такому разі позовну вимогу про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року по справі № 361/1308/19.

Крім того вимога про знесення за власний рахунок ОСОБА_1 спорудженого на спірній земельній ділянці об`єкта нерухомого майна спрямована на усунення власнику перешкод у фактичному користуванні та розпорядженні цим майном і є окремою від вимоги про витребування земельної ділянки. Така вимога є різновидом негаторного позову та відповідає способу захисту, передбаченому ст. 391 ЦК та п. «б» ч.3 ст. 152 ЗК.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.01.2023 року по справі № 488/2807/17.

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності чи користування на земельну ділянку, не позбавляє власника фактичного володіння нею, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод, зокрема, заявити негаторний позов про демонтаж спорудженого на земельній ділянці об`єкта нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Відомостей щодо набуття у власність земельної ділянки під торговельний комплекс по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 відповідно суду не надали.

Навпаки, відсутність речового права на спірну земельну ділянку у відповідачів підтверджує факт звернення відповідача, ОСОБА_2 , до Криворізькою міською радою із заявою про надання йому дозволу на розробку проектів відведення земельних ділянок під існуючими забудовами.

За ст. 212 ЗК самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Суд при цьому вказує, що правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майно залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва.

Так за змістом ч. 7 ст. 376 ЦК зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: (1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, (2) істотного порушення будівельних норм і правил.

Отже, в інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, ст. 376 ЦК не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.

У цьому випадку, натомість, правове значення має позиція власника земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок за ч. 4 ст. 376 ЦК.

В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови.

Це означає, що у спірних правовідносинах має місце той вид самочинного будівництва, для якого ЦК не встановлює правила, що знесенню передує рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом в постанові від 29 січня 2020 року по справі № 822/2149/18.

Таким чином суд відхиляє посилання представника відповідачів на необхідність вчинення попередніх заходів щодо відновлення стану земельної ділянки шляхом проведення відповідної перебудови торгівельного комплексу, який на ній розташований.

При цьому посилання адвоката ОСОБА_5 на практику Верховного Суду в даному випадку не доречне, оскільки наведені ним приклади такої практики стосується інших фактичних обставин, тому не є релевантними до даного спору.

Суд зазначає, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

По-перше, втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

По-друге, якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання, або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

По-третє, втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

При цьому порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий, та навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Суд звертає увагу на те, що можливість втручання у право власності шляхом знесення будинків, будівель і споруд, які самовільно зайняли земельні ділянки, за рішенням суду передбачена законом. Підстави для цього є доступними, чіткими, а наслідки їхнього застосування - передбачуваними для сторін правочинів.

Згідно із ст. 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За ст. 330 ЦК якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, зокрема, у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У цьому сенсі суд вказує, що ані ОСОБА_1 , яка самочинно побудувала на спірній земельній ділянці, ані відповідач, ОСОБА_2 , який зареєстрував за собою в подальшому право власності на торговельний комплекс по АДРЕСА_1 , жодного речового права на первинну земельну ділянку не мали, внаслідок чого такий об`єкт є самочинним будівництвом із самого початку відповідно до закону. Про вказане відповідачам, які мешкають разом за однією адресою, було або мало бути відомо як на момент подання документів для первинної реєстрації права власності на такий об`єкт за ОСОБА_1 , так й на момент укладення договору купівлі-продажу такого об`єкту між відповідачами 20.12.2019 року.

Отже, відповідачка ОСОБА_1 повинна була знати про те, що для спорудження об`єкта нерухомого майна не було юридичних підстав, тобто відповідного речового права на вказану земельну ділянку, внаслідок чого вона знала або мала знати, що за законодавством України право власності на такий об`єкт самочинного будівництва не виникає за фактом державної реєстрації цього права.

Таким саме чином на підставі встановлених обставин справи відповідач, ОСОБА_2 , не може вважатись добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки мешкає разом із ОСОБА_1 , а також повинен був бути обізнаним із тим, що державна реєстрація права власності за ним на торговельний комплекс по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м. не може доводити правомірність набуття такого права власності за цим відповідачем на вказаний об`єкт самочинного будівництва за відсутності будь-якого права на земельну ділянку під ним.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 лютого 2021 року по справі № 910/2861/18.

Суд зазначає, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Зміст ст. 376 ЦК засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 7 квітня 2020 року по справі № 916/2791/13 та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц.

Отже, за встановлених у справі обставин державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва за відповідачем, ОСОБА_2 , не означає виникнення у нього права власності на цей об`єкт й припинення правового режиму відповідного майна як самочинного будівництва, тобто згідно із приписом ч. 2 ст. 376 ЦК відповідач ОСОБА_2 не набув право власності на цей самочинно збудований об`єкт.

Так об`єкт нерухомого майна, власником якого за договором купівлі-продажу від 20.12.2019 року є відповідач, ОСОБА_2 , є самочинним будівництвом, право власності на яке не могло виникнути з факту його державної реєстрації та за відсутності будь-якого права на спорудження цього об`єкта на первинній земельній ділянці, яка належить саме позивачу, який переслідує лігітимну мету, тобто відновлення законного права володіння спірною земельною ділянкою.

Таким чином у відповідачм, ОСОБА_2 , не було підстав претендувати на законність користування спірною земельною ділянкою, який в подальшому для створення законності своїх дій звернувся до позивача із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0537 га під вже існуючу самовільну будівлю.

На підставі встановлених обставин суд відхиляє як неприйнятні наведені у відзиві відповідача, ОСОБА_2 , доводи з посиланням на практику ЄСПЛ про те, що втручання у його право власності на торговельний комплекс по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м. буде непропорційним з огляду на практику застосування приписів статті 1 Першого протоколу до Конвенції у рішеннях ЄСПЛ, а також на добросовісність ОСОБА_2 .

Так суд констатував недобросовісність відповідачів, оскільки ОСОБА_1 за відсутності речового права на спірну земельну ділянку, зареєструвала за собою право власності на самовільну будівлю, після чого, фактично знаючи про незаконність спорудження торговельного комплексу по АДРЕСА_1 загальною площею 77 кв. м., продала такий об`єкт відповідачу ОСОБА_2 , з яким зареєстрована за однією адресою, за договором купівлі-продажу від 20.12.2019 року.

При цьому ОСОБА_2 повинен був бути обізнаним із тим, що підставою набуття права власності на придбаний ним торгівельний комплекс передує законність підстав для отримання у користування або власність земельної ділянки під такий об`єкт нерухомого майна, доказів чого у відповідачів не було та не могло бути на момент укладення договору купівлі-продажу торгівельного комплексу 20.12.2019 року.

За таких обставин відповідачі не мають підстав скаржитися на непропорційність фактичного повернення спірних земельних ділянок у комунальну власність, оскільки судом немає підстав вважати порушеним балансу інтересів, з одного боку, територіальної громади, а із іншого боку, відповідачів, оскільки протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20.07.2022 року по справі № 923/196/20.

На підставі переліченого вмотивування суд дійшов переконання, що поданий Криворізькою міською радою позов підлягає в цій частині задоволенню на підставі ст. 376 ЦК та ст. 212 ЗК шляхом зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0021 га на АДРЕСА_1 (кадастровий № :04:223:0031) шляхом знесення за власний рахунок споруди торговельного комплексу із приведенням земельної ділянки у придатний для використання стан.

Згідно із ст. 141 ЦПК з відповідачів також підлягає стягненню на користь позивача понесені витрати з оплати судового збору відповідно до частки задоволених судом до них вимог Криворізької міської ради, тобто по 2684 грн. з кожного відповідача.

Керуючись ст. 4-5, 13, 19, 76-81, 89, 133-141, 258-259, 263, 265 ЦПК, -

У Х В А Л И В:

Позов Криворізької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійним договору купівлі-продажу, припинення права власності, скасування державної реєстрації права власності, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на торговельний комплекс загальною площею 77 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внесену до Державного реєстру речових прав на підставі рішення приватного нотаріусу Мазепа Н. М. від 20.12.2019 року № 50357133.

Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0021 га на АДРЕСА_1 (кадастровий № :04:223:0031) шляхом знесення за власний рахунок споруди торговельного комплексу загальною площею 77 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із приведенням земельної ділянки у придатний для використання стан.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Криворізької міської ради витрати з оплати судового збору в сумі 2684 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Криворізької міської ради витрати з оплати судового збору в сумі 2684 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 25 вересня 2023 року.

Позивач: Криворізька міська рада, , розташована в м. Кривий Ріг на площі Молодіжній 1.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований в АДРЕСА_2 .

Суддя: Д. О. Козлов