Справа № 200/6457/15-ц
Провадження № 2/932/2352/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Кудрявцевої Т.О.

при секретарі судового засідання - Скрипниченко К.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катерина Юріївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чижик Олександр Степанович, про визнання недійсними доручення та дублікату доручення, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру, витребування із незаконного володіння, вселення та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

31.03.2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Днепропетровска із позовом до відповідачів, який в подальшому доповнювався та уточнювався. В обґрунтування своєї уточненої позовної заяви в редакції від 12 жовтня 2017 року позивач посилається на те, що її покійній матері ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу від 28.12.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Бойченко Т.М. за реєстровим номером 7174, належала на праві приватної власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . З часу придбання вказаної квартири її мати постійно проживала у цій квартирі і лише у 2011 році у зв`язку із похилим віком стала проживати разом із нею - позивачкою за адресою АДРЕСА_2 . 25 жовтня 2013 року її мати склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ярославцевою І.В., згідно якого вона заповіла їй належну їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Після смерті матері вона звернулась до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори зі заявою про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15.04.2014 року (номер у спадковому реєстрі 55985868), але було з`ясовано, що станом на 31.12.2012 року двокімнатна квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 31.05.2006 року за реєстраційним номером № 1490713. В подальшому їй - позивачці стало відомо, що 31.05.2006 року було укладено договір купівлі-продажу квартири між її матір`ю, від імені якої діяв ОСОБА_3 , на підставі дубліката довіреності, посвідченої 24.05.2006 року приватним нотаріусом ДМНО Чижиком О.С., за реєстровим № 1999, та ОСОБА_2 . Разом із цим позивачка зазначає, що її мати жодної довіреності на ім`я ОСОБА_3 щодо розпорядження вказаною квартирою не надавала, вважає, що відповідачі скористалися довірою її матері, оскільки були сусідами та спілкувались між собою тривалий час та, зловживаючи довірою в шахрайський спосіб продали вказану квартиру. Також їй в ході розгляду справи стало відомо про те, що спірна квартира була відчужена ще двічі, а саме 16.09.2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , та 24.09.2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ричкою К.Ю., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

З посиланням на вказані обставини та відповідні норми матеріального права, позивачка у своїй остаточній редакції позовної заяви просить суд: визнати недійсним доручення від 08.07.2003 року, що було посвідчене приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чижиком О.С., зареєстрованим в реєстрі № 2582; визнати недійсним дублікат доручення від 24.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чижиком О.С., що зареєстровано в реєстрі № 1999; визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 31.05.2006 року, посвідчений Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстром №3-1417 та зареєстрований в КП ДМБТІ ДОР 03.07.2006 року за реєстраційним № 14930713; визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 16.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстраційним номером 555, та прийняте рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 24473349 від 16.09.2015 року о 13:32:52; визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 24.09.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. за реєстраційним номером 4633 та прийняте рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 24733423 від 24.09.2015 року о 16:49:42; визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_5 та інших осіб квартиру АДРЕСА_1 , що складається з: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4,5-житлові кімнати, І-балкон, загальною площею 52,7 кв.м., житловою 32,7 кв.м.; вселити позивача в квартиру АДРЕСА_1 та виселити з цієї квартири ОСОБА_5 та інших осіб, проживаючих в цій квартирі; судові витрати позивач просить стягнути із відповідачів.

Протоколом про автоматичний розподіл справи між суддями від 01.04.2015 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О.

Ухвалою від 23.04.2015 року суддею відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

17.09.2013 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшли письмові заперечення проти позовної заяви, в яких він не визнав позовні вимоги позивача та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що спірний договір купівлі-продажу квартири був укладений у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Ухвалами Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2015 року, 16 листопада 2015 року, 25 серпня 2016 року за клопотанням позивача з представником витребувано докази у справі.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року за клопотанням представника відповідача витребувано докази у справі.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2016 року за клопотанням представника позивача призначено у даній цивільній справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідному інституту судових експертиз: на вирішення експертів поставлені питання: «1. Чи дійсно на дорученні від 08.07.2003 року, зареєстрованому в реєстрі № 2582, посвідченому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижик О.С., підпис ОСОБА_6 (дівоче прізвище - ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 2. Чи дійсно в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2003 рік за 08.07.2003 року підпис ОСОБА_6 (дівоче прізвище - ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Відповідно до Розпорядження в.о.керівника апарату суду від 15.08.2017 року № 475 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2017 року для розгляду даної цивільної справи була визначена суддя Шевцова Т.В., яка ухвалою від 17.08.2017 року прийняла справу до свого провадження та призначила її до судового розгляду.

Відповідач ОСОБА_5 05.02.2018, 22.02.2018 року надав до суду Відзив на уточнену позовну заяву, в якому уточнені позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на те, що на цей час він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу квартири від 24.09.2015 року, посвідченому приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Катериною Юріївною за реєстраційним номером 4633. Зазначає, що посилання позивача на виникнення у неї права власності на квартиру на підставі Заповіту від ОСОБА_6 , який був складений 25.10.2013 року, є необґрунтованим, так як в силу положень ст.ст. 1236, 1257 ЦК України такий заповіт є нікчемним. Також посилається на те, що укладання договору купівлі - продажу спірної квартири на підставі дублікату доручення не суперечить вимогам чинного законодавства, а посилання позивача на шахрайські дії з боку відповідачів є лише припущенням. Вказує на те, що почеркознавчою експертизою не встановлено, що підпис на спірному дорученні виконаний не ОСОБА_8 , а іншою особою. Звертає також увагу суду на те, що наявність зареєстрованих у спірній квартирі осіб не є перешкодою для власника цього майна укладати угоди щодо відчуження цього майна.

Відповідач ОСОБА_2 19.02.2018 року надав до суду через свого представника ОСОБА_9 відзив на позовну заяву, в якому заявлених вимог не визнав у повному обсязі. Зазначає, що 8 липня 2003 року приватним нотаріусом ДМНО Чижиком О.С. було посвідчене доручення, зареєстроване в реєстрі № 2582, яким ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися належною їй квартирою АДРЕСА_3 . У вказаному доручені ОСОБА_6 зазначила про можливість продажу довірителем ОСОБА_3 належної їй квартири з правом одержання грошових коштів, отриманих в результаті укладання таких угод. Оригінал вказаного доручення витребуваний судом та знаходиться у матеріалах справи, а тому посилання позивача на те, що її мати ніколи не укладала та не підписувала це доручення не відповідає дійсності. Крім цього, представник відповідача зазначає, що проведеною по справі експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз почеркознавчою експертизою не встановлено, що підпис на спірному дорученні виконаний не ОСОБА_8 , а іншою особою. Крім цього, звертає увагу суду на те, що зміст укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , якій діяв в інтересах ОСОБА_6 , договору купівлі-продажу від 31.05.2006 року жодним чином не суперечив вимогам як ЦК України, так і іншим нормативно правовим актам, що виключає можливість визнання оспорюваних правочинів недійсними на підставі ст. 215 ЦК України. Також відповідач зазначає, що помилковими є посилання позивачки про те, що вона є власником спірної квартири, у зв`язку із внесенням ОСОБА_6 даного нерухомого майна до складу заповіту, та прийняття позивачкою спадщини, оскільки до повноважень нотаріуса під час посвідчень заповітів не належить перевірка факту належності майна безпосередньо спадкодавцю, яке включається ним у спадщину.

15.03.2018 позивачем надано суду письмові Відзиви на Відзиви відповідачів.

26.03.2018 року до суду від відповідача ОСОБА_5 надійшли письмові Заперечення на відповідь позивача у даній справі.

04.04.2018 року до суду від представника ОСОБА_2 надійшли до суд письмові заперечення на відповідь на відзив.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 30.07.2018 року № 115 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2018 року для розгляду даної цивільної справи була визначена суддя ОСОБА_10 , яка ухвалою від 01.08.2018 року прийняла справу до свого провадження та призначила її до судового розгляду.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 01.04.2019 року № 50 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2019 року для розгляду даної цивільної справи був визначений суддя ОСОБА_11 , який ухвалою від 15.07.2019 року прийняв справу до свого провадження та призначив її до судового розгляду.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 09.10.2019 року за № 157 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2019 року справу передано для розгляду судді ОСОБА_12 , яка ухвалою від 15.10.2019 року прийняла до свого провадження вищезазначену цивільну справу, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 16.03.2020 року за № 107 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2020 року справу передано для розгляду судді Сліщенко Ю.Г., який ухвалою від 16.03.2020 року прийняв до свого провадження вищезазначену цивільну справу, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання.

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_13 у відставку, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 24.07.2020 року за № 242 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2020 року справу передано для розгляду судді Яковлеву Д.О.

На підставі розпорядження в.о.керівника апарату суду від 18.12.2020 року за № 526 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2020 року дану цивільну справу передано 24.12.2020 року для розгляду судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевій Т.О.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2020 року суддею Кудрявцевою Т.О. прийнято в своє провадження вищезазначену цивільну справу, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2021 року закрите підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з урахуванням їх уточнення та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 з представником заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необгрунтованість.

В дане судове засідання учасники справи та їх представники не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у наданій суду 19.12.2022 року заяві представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити, розгляд справи проводити без її та позивача участі.

У наданій суду заяві від 06.03.2023 року представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Чіп Я. М. просив розглядати справу без його участі, проти позовних вимог заперечує у повному обсязі.

У наданих суду заявах представники третіх осіб - Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори, Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори просили розглядати справу у їх відсутності.

Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом у даному судовому засіданні за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вислухавши учасників справи та їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Судом встановлено, що позивач у даній справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_6 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М. належала квартира АДРЕСА_1 , яка складається з: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4,5-житлові кімнати, 6-балкон, загальною площею 52,7 кв.м., житловою 32,7 кв.м. Вказане підтверджується листом КП «ДМБТІ» ДОР від 19.08.2014 року, копію вказаного договору купівлі-продажу.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_14 померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 25.03.2014 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

За життя ОСОБА_14 склала заповіт, який 25.10.2013 року було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 795 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцевою І.В., згідно якого вона заповіла позивачці ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії спадкової справи №269/2014 після смерті ОСОБА_6 , наданої на ухвалу суду Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_1 звернулась до вказаної нотаріальної контори з заявою від 15.04.2014 року про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 .

На прохання позивачки приватним нотаріусом Бойченко Т.М. було зроблено запит в КП «ДМБТІ» ДОР щодо належності її матері спірної квартири і з отриманої відповіді від 19.08.2014 року за твердженням позивачки їй стало відомо про те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2006 року, посвідченого Восьмою Дніпропетровською нотаріальною конторою.

Стверджуючи про те, що її мати не продавала свою квартиру, навіть не мала наміру її продавати, позивач, посилаючись на недійсність даного договору купівлі-продажу, звернулась до суду із даним позовом, який в подальшому доповнила та уточнила.

Розглядом даної справи встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне.

Встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що 08.07.2003 року ОСОБА_8 , матір`ю позивачки, було видане на ім`я ОСОБА_3 доручення з повноваженнями розпоряджатись (у т.ч. укладати договори купівлі-продажу) належною їй квартирою АДРЕСА_1 . Доручення було посвідчене приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижиком О.С., зареєстроване в реєстрі № 2582.

31.05.2006 року було укладено договір купівлі-продажу квартири між матір`ю позивачки - ОСОБА_8 «надалі - продавець», від імені якої діяв ОСОБА_3 на підставі дублікату довіреності, посвідченої 24.05.2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального міського округу Чижиком О.С., за реєстровим № 1999, та покупцем ОСОБА_2 «надалі - покупець». За цим договором продавцем відчужено покупцю квартиру АДРЕСА_1 за 9329,70 грн., які отримані представником продавця від покупця під час оформлення цього договору.

Вказаний договір 31.05.2006 року було посвідчено державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 3-1417. На підставі вказаного договору купівлі-продажу за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на зазначену квартиру, що підтверджується текстом даного договору, листом КП «ДМБТІ» ДОР від 19.08.2014 року, Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 31.05.2006 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.07.2006 року № 11109066.

Не заперечується сторонами та підтверджується доказами по справі, що спірна квартира була в подальшому відчужена ще двічі, а саме 16.09.2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , та 24.09.2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ричкою К. Ю. укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

На час розгляду даної справи право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_5 , який наразі проживає у вказаній квартирі.

Згідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини згідно до ст.1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.2 цієї статі часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

У відповідності до ст.1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно до ч.2 цієї статті - не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

У відповідності до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно до ч.2 цієї статті - якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Так, згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно із положеннями ЦК України особа, яка вважає, що її речові права на майно порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідного правочину недійсним (ст.203, 215-235 ЦК України)

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно вимог статті 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Згідно з приписами ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 238 ЦК України передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст.239 ЦК України).

Відповідно до ст. 244 ЦК України, представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Частиною 1 статті 245 ЦК України передбачено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії (ст. 247 ЦК України).

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладені угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такої що не відповідає її внутрішній волі.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів.

Як вказано вище, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач у позові та з представником в судовому засіданні зазначали, що її мати постійно проживала в квартирі АДРЕСА_1 з часу її придбання і до 2011 року, коли вони її в зв`язку з похилим віком забрали жити до себе за адресою АДРЕСА_2 , майже всі речі та документи залишались в квартирі, вона з матір`ю, або донькою декілька разів на місяць їздили у вказану квартиру поливати квіти. Їй відомо, що її мати жодної довіреності на ім`я ОСОБА_3 щодо розпорядження вказаною квартирою не надавала, квартиру продавати не збиралась, не мала волевиявлення на продаж квартири, за комунальні послуги по вказаній квартирі вони сплачували до 2013 року, мати виписана була з квартири в зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_5 . Позивач вважає, що відповідачі скористалися довірою її матері, оскільки були сусідами та спілкувались між собою тривалий час, її мати довіряла сім`ї ОСОБА_15 , вона була для них як член сім`ї і вони, зловживаючи довірою в шахрайський спосіб продали вказану квартиру. Вона вважає, що підпис у довіреності не належить її матері, доручення підписано 08.07.2003 року, потім за місяць начебто, загублено саме доручення та отримано дублікат від 24.05.2006 року, а в подальшому продано від імені її матері вказану квартиру. Тому вона вважає, що доручення від 08.07.2003 року, посвідчене приватним нотаріусом Чижиком О.С. за реєстром № 2582, є недійсним, оскільки її мати його не підписувала, та є недійсним на час видачі дубліката та оформлення договору купівлі-продажу від 31.05.2006 року.

В підтвердження доводів позивача, за її клопотанням, в судовому засіданні надала пояснення свідок ОСОБА_16 , яка пояснила, що ОСОБА_6 є її бабусею, коли вона жила по АДРЕСА_4 , а ОСОБА_17 був її сусідом по будинку, бабуся дуже близько спілкувалась з його сім`єю та довіряла йому. Після придбання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 переселилась у вказану квартиру, в 2009 році у сусідньому будинку прорвало трубу і стіна її будинку була пошкоджена, в 2010 році вони робили ремонт у вказаній квартирі, в 2011 році вони забрали бабусю ОСОБА_6 проживати до себе, періодично приїздили у вказану квартиру поливати квіти, в квартирі залишилися речі бабусі, до 2013 року оплачували комунальні послуги. ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 померла, після її смерті її мати - ОСОБА_1 дізналась у нотаріуса про те, що в 2006 році вказана квартира була продана, на дверях квартири з`явилось оголошення, щоб вони як квартиранти виселялись з квартири та забрали речі, що вони і зробили. За життя її бабуся ОСОБА_6 не збиралась продавати свою квартиру, вона завжди казала, що залишить вказану квартиру своїй доньці ОСОБА_18 , а потім їй - її онуці, за життя бабуся склала заповіт на ім`я своєї доньки ОСОБА_1 ..

Отже, для правильного вирішення справи суду необхідно з`ясувати наявність або відсутність вільного волевиявлення з боку сторони правочину щодо його укладання, та як наслідок дослідити обґрунтованість вимоги позивача щодо визнання недійсними доручення та договорів купівлі продажу.

У постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 760/10691/18 (провадження № 61-8593св19) Верховний Суд зазначив, що обов`язок доказування невідповідності підпису особі на оспорюваному договорі процесуальний закон покладає на позивача, а тому саме він зобов`язаний це доводити, зокрема у спосіб, визначений ним та законом, шляхом проведення у справі судової почеркознавчої експертизи.

За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2016 року за клопотанням позивача по справі призначена судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої були поставлені наступні питання: «1. Чи дійсно на дорученні від 08.07.2003 року, зареєстрованому в реєстрі № 2582, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижик О. С. підпис ОСОБА_6 (дівоче прізвище - ОСОБА_7 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 .? 2. Чи дійсно в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2003 рік за 08.07.2003 року підпис ОСОБА_6 (дівоче прізвище - ОСОБА_7 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 .?».

За результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи № 1202-17 від 19.07.2017 року судовий експерт прийшов до узагальненого висновку про те, що вирішити питання про те, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_6 в графі «ПІДПИС» на дорученні від 08.07.2003 року, зареєстрованому в реєстрі № 2582 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чижик О.С. самою ОСОБА_6 або іншою особою не виявилось за можливим.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 79 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у ОСОБА_6 було відсутнє вільне волевиявлення на укладання 08.07.2003 року на ім`я ОСОБА_3 доручення з повноваженнями розпоряджатись належною їй квартирою АДРЕСА_1 , яке було посвідчене приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чижиком О.С., зареєстрованим в реєстрі № 2582. Твердження позивача про те, що на вказаному дорученні відсутній підпис ОСОБА_6 суд вважає недоведеними.

З урахуванням фактичних підстав позову до складу предмета доказування входили обставини чи підписувала особисто мати позивачки - ОСОБА_14 доручення від 08.07.2003 року, чи було як зовнішнє, так і внутрішнє волевиявлення на укладення такого правочину.

Разом з цим, доказів на підтвердження доводів позивача про підписання доручення не ОСОБА_8 від 08.07.2003 року, а іншою особою суду не надано.

Позивач також вказує, як підставу позовних вимог і те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скористалися довірою її матері, оскільки були сусідами і спілкувались між собою тривалий час та, зловживаючи довірою в шахрайський спосіб продали вказану квартиру.

Надаючи правову оцінку таким доводам позивача, суд виходить з наступного.

Як зазначено вище, відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті12,81 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. До таких обставин віднесено відомості стосовно природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач).

Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка. Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до ст. 230 ЦК України.

Аналогічні висновки наведені в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справа № 755/3903/17від 14 березня 2019 року.

Відповідно до положень статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що спірне доручення від 08.07.2003 року або всі подальші договори купівлі - продажу спірної двокімнатної квартири були вчиненні під впливом обману або в шахрайський спосіб.

Оскільки позивачем не доведено факт не укладання ОСОБА_8 спірного доручення від 08.07.2003 року, на підставі якого був виданий його дублікат від 24.05.2006 року, та в подальшому були укладені відповідні договори відчуження спірної квартири, а всі подальші позовні вимоги є похідними від вимоги про недійсність первісного доручення, то суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні і цих позовних вимог.

За таких обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог у повному обсязі та про їх недоведеність, тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд також зважує на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з вимогами ч ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі покладається на позивача.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2015 року задоволено клопотання позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 до вирішення спору по суті.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали про забезпечення позову) забезпечення позову допускається у будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Згідно до п.1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Відповідно до ч. З цієї статті види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.п. 1, 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.1, 4, 5 ст. 158 ЦПК України, в редакції та час розгляду даної справи, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена.

Частиною 7 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до частин 9, 10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Виходячи зі змісту вищенаведених вимог законодавства, забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання прийнятого за його позовом позитивного рішення, у зв`язку з чим скасування цих заходів судом може мати місце у разі виконання судового рішення або відмови у задоволенні вимог позивача.

Крім того, відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

З огляду на наведені положення законодавства, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

За таких наведених обставин, виходячи з положень ст. 158 ЦПК України, зважаючи на те, що дана цивільна справа розглянута по суті і у цій справі ухвалене судове рішення, яким позивачу відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі, з урахуванням того, що відповідно до ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.10.2015 року вищевказані заходи забезпечення позову були застосовані судом на час розгляду даної справи, тому заходи забезпечення позову, застосовані у даній справі підлягають скасуванню, проте ці заходи забезпечення позову підлягають збереженню своєї дії до набрання законної сили даним рішенням суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 158, 258, 259,265, 268, 352-355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - Восьма дніпровська державна нотаріальна контора, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катерина Юріївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чижик Олександр Степанович, про визнання недійсними доручення та дублікату доручення, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру, витребування із незаконного володіння, вселення та виселення, - залишити без задоволення.

Після набрання рішення суду у даній цивільній справі законної сили - скасувати заходи забезпечення позову, які вжиті ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2015 року у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня отримання копії рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення його повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева