ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6652/23 Справа № 182/2813/22 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І.О. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Тимченко О.О.,

суддів Бондар Я.М.,Зубакової В.П.

за участю секретаря судового засідання -Примак Н.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 182/2813/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів),

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2023 року (суддя Кобеляцька-Шаховал І.О.), ухвалене в приміщенні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

В липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 який мотивував тим, що 02 лютого 2022 року між ним та ОСОБА_2 було досягнуто згоди на укладання договору купівлі - продажу земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:0478, площею 5,6954 га, цільовим призначенням: для ведення сільськогосподарського виробництва, місце розташування: Шолоховська сільська рада, Нікопольський район, Дніпропетровська область. Але у зв`язку з тим, що за даною земельною ділянкою зареєстровано право оренди і, відповідно до ч.3 ст. 130-1 Земельного кодексу України, орендар має можливість скористатись переважним правом на укладання договору купівлі - продажу земельної ділянки. При цьому, відповідач сказав, що про факт укладання договору повідомить через нотаріуса орендаря. Між ними було досягнуто основних умов договору купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:0478. Так, 02 лютого 2022 року відповідач звернувся до Покровської міської державної нотаріальної контори для державної реєстрації наміру щодо продажу земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:0478, за ціною, зазначеною в проекті договору - 492 000 грн. 00 коп. На підставі вищезгаданої заяви, нотаріус Покровської міської державної нотаріальної контори звернувся до орендаря земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:0478, з пропозицією скористатись своїм переважним правом і 06 липня 2022 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки на умовах, викладених в проекті договору, та сплатити суму у розмірі 492 000 грн. 00 коп. на рахунок продавця. 30 червня 2022 року відповідач повідомив, що орендар відмовляється здійснювати купівлю земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:0478, та надав позивачу реквізити для здійснення оплати за договором купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:0478, і тільки 06 липня 2022 року здійснить продаж земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:0478, але потрібно здійснити оплату у розмірі 492 000 грн. 00 коп. на його картковий рахунок - НОМЕР_1 та надав копію картки реквізитів для проведення операції поповнення карткового рахунку. Так, відповідно до домовленостей, позивачем здійснено попередню оплату за укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:047, а саме: 30 червня 2022 року - 100 000 грн. 00 коп., комісія банку 1 000 грн. 00 коп., квитанція № 0.0..2; 01 липня 2022 року - 100 000 грн. 00 коп., комісія банку 2 000 грн. 00 коп., квитанція № 0.0..2; 04 липня 2022 року - 100 000 грн. 00 коп., комісія банку 2 000 грн. 00 коп., квитанція № 0.0..2; 05 липня 2022 року - 100 000 грн. 00 коп., комісія банку 2 000 грн. 00 коп., квитанція № 0.0..2; 06 липня 2022 року - 92 000 грн. 00 коп., комісія банку 1 840 грн. 00 коп., квитанція № 0.0..2, а всього 500 840 грн. 00 коп. (492 000 грн. 00 коп. основної суми та 8 840 грн. 00 коп. - комісії банку). Але, коли позивач з`явився 06 липня 2022 року до Покровської міської нотаріальної контори для укладання договору купівлі - продажу земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:0478, то а ні орендаря земельної ділянки, а ні власника земельної ділянки не було. Державний нотаріус Полянський Ю.М. Покровської міської нотаріальної контори видав свідоцтво про те, що 06 липня 2022 року перебував у Покровської міської нотаріальної конторі для укладання договору купівлі - продажу земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:0478. 11 липня 2022 року, позивач звернувся до відповідача, який повідомив його, що відмовляється укладати договір купівлі - продажу земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:047, та здійснювати продажі. При цьому, позивач повідомив його про те, що необхідно тоді повернути грошові кошти у розмірі 492 000 грн. 00 коп. та сплатити понесені збитки у розмірі комісії банку 8 840 грн. 00 коп., які було сплачено у якості передплати за укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:0478, але відповідач повідомив, що гроші він отримав і віддав свій давній борг та в нього на сьогодні нічого не має, крім земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:0478, але продавати її він не збирається.

Враховуючи вищезазначене, просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь суму безпідставно набутого майна (грошових коштів) у розмірі 492 000 грн., понесені збитки у розмірі 8 840 грн. та судові витрати, сплачені ним при подачі позову до суду.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2023 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму безпідставно набутого майна (грошових коштів) у розмірі 492 000 грн. та понесену суму збитків в розмірі 8 840 грн. 00 коп., а всього - 500 840 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5 504 грн. 60 коп.

Судове рішення мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини, що можуть бути підставою для задоволення позову.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, відповідач посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує на те, що він не визнавав позовні вимоги і не уповноважував жодних осіб бути його представником та подавати від його імені до суду відзив на позов, який містить заяву про визнання позовних вимог. Зазначає, що суд помилково дійшов висновку що між сторонами по справі 02 лютого 2022 року було досягнуто згоди на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки позивач не надав суду належних доказів досягнення такої згоди. Суд не звернув уваги на те, що на момент звернення відповідача з заявою про намір продажу земельної ділянки правовідносини у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно були врегульовані Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який було доповнено низкою пунктів, що регулюють питання реєстрації переважного права купівлі продажу земель сільськогосподарського призначення, припинення такого права, наміру власника земельної ділянки сільськогосподарського призначення щодо її продажу, припинення такого наміру про продаж, однак суд не застосував про спірних правовідносин вимог Порядку, не перевірив належним чином доводи позивача, зокрема, наявності повідомлення суб`єкта переважного права про відмову від скористатися переважним правом, тому дійшов передчасного висновку про задоволення позову. Вказує, що саме з 06 липня 2022 року у позивача виникло право на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та як наслідок перерахування коштів на рахунок відповідача, однак відповідач 30 червня 2022 року відмовився від наміру щодо продажу земельної ділянки. Позивач, здійснюючи попередню оплату за укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки знав, що у нього відсутні зобов`язання для сплати коштів, однак здійснив таку сплату, тому він поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення коштів на підставі ч.1,2 ст.1212 ЦК України. Апелянт вказує на те, що позивач мав намір незаконного заволодіти земельною ділянкою, яка належить відповідачу, в обхід переважного права орендаря земельної ділянки.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином його представник в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував,просив її відхилити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

02 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто згоди на укладання договору купівлі - продажу земельної ділянки, кадастровим номером :02:003:0478, площею 5,6954 га, цільовим призначенням: для ведення сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Шолоховська сільська рада, Нікопольський район, Дніпропетровська область.

Позивачем в період з 30 червня 2022 року по 06 липня 2022 року на картковий рахунок відповідача було здійснено перерахування коштів на загальну суму в розмірі 492 000 грн. 00 коп. та, з урахуванням комісії банку в розмірі 8840 грн., сума переказу становить 500 840 грн. (а.с.3-5).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позові вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини, що можуть бути підставою для задоволення позов.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначені правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

Зі змісту статті 1212 ЦК України ця норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Отже, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-1216цс17.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

За матеріалами справи встановлено, що позивачем в період з 30 червня 2022 року по 06 липня 2022 року здійснив перерахунок коштів на картковий рахунок відповідача на загальну суму в розмірі 492 000 грн. 00 коп. та, з урахуванням комісії банку в розмірі 8840 грн., сума переказу становить 500 840 грн.

Матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами наявні договірні правовідносини, тому, виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що між сторонами виникли правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, які регулюються главою 83 ЦК України (ст. ст. 1212-1215).

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно частково задовольнив позовні вимоги й не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції передчасно задовольнив позовні вимоги позивача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування вимог Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який було доповнено низкою пунктів, що регулюють питання реєстрації переважного права купівлі продажу земель сільськогосподарського призначення, припинення такого права, наміру власника земельної ділянки сільськогосподарського призначення щодо її продажу, припинення такого наміру про продаж колегією суддів не приймаються, оскільки питання щодо правомірності дій як позивача, так і відповідача в частині наміру власника земельної ділянки відчужити її не є предметом даного спору, разом з тим в апеляційній скарзі відповідач не заперечує того факту, що він мав намір відчужити належну йому земельну ділянку, вчиняв певні дії для реалізації даного наміру та не заперечував отримання від позивача грошових котів.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: О.О.Тимченко

Судді: Я.М.Бондар

В.П.Зубакова

Повне судове рішення складено 20 вересня 2023 року.

Головуючий О.О. Тимченко