КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №362/425/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою адвоката Штеренберг Олесі Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Марчука О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Васильківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю, -

встановив:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивує тим, що позивачка є донькою ОСОБА_4 і ОСОБА_3 . Рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради народних депутатів від 20 травня 1994 року №135 ОСОБА_4 з сім`єю у складі 4-х осіб (він, дружина, дві доньки) видано ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Після отримання в користування квартири в м. Васильків ОСОБА_4 влаштувався інженером-програмістом на Уссурійський локомотивно-ремонтний завод, далі повернувся на службу в армію на контрактній основі. Відслуживши повний календарний час, ОСОБА_4 вийшов на пенсію і у 2008 році повернувся в Україну доглядати за матір`ю похилого віку. З цього часу ОСОБА_4 відкрито, постійно і безперервно користувався і володів квартирою АДРЕСА_1 по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що той факт, що ОСОБА_4 безперервно, відкрито і добросовісно користувався та утримував квартиру АДРЕСА_1 разом із прибудинковою територією з 2008 року по день смерті підтверджується копіями рахунків та квитанцій про оплату комунальних послуг, копією медичної картки амбулаторного хворого та виписок з неї.

28 грудня 2020 року позивачка вступила у спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , а також вступила у фактичне володіння квартирою АДРЕСА_1 .

Мотивуючи наведеним, з посиланням на статтю 344 ЦК України, просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Штеренберг О.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

Вказує, що суд першої інстанції правильно установив факт, що володіння позивачкою вказаною квартирою є відкритим і вона не приховувала факт знаходження цього майна у її володінні.

Зазначає, що посилання суду першої інстанції на те, що позивачка не набула в порядку спадкування прав на квартиру є недоречним і свідчить про невірне визначення судом правовідносин у справі.

Вказує, що позивачка звернулась до суду не з тих підстав, що вона набула права власності на квартиру в порядку спадкування та не заявляла позовних вимог про виникнення у неї права власності на квартиру в порядку спадкування. Той факт, що ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_4 має застосовуватись лише в контексті приєднання строку володіння квартирою ОСОБА_4 до строку володіння квартирою ОСОБА_1 . Враховуючи той факт, що ОСОБА_4 володів квартирою більше десяти років поспіль, уважає, що ОСОБА_1 достатньо навіть одного дня володіння квартирою для того, щоб приєднати до цього володіння 10 років володіння квартирою спадкодавцем.

Уважає неправильним посилання суду першої інстанції у рішення на правовий висновок, викладений у постанові №398/1796/20 від 13 березня 2023 року, оскільки предметом розгляду у вказаній справі було набуття права власності на майно в порядку спадкування, а не за набувальною давністю.

Вказує, що Закон України "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року" не має зворотньої дії щодо позивачки та ОСОБА_4 , оскільки цим законом скасовуються права, гарантовані громадянам договірних сторін Конвенції і цей закон було вже прийнято вже після виникнення правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі.

Вказує, що згідно частини 1 статті 45 Конвенції позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини саме на території рф, оскільки лише на території рф було майно, що належало на праві власності батькові позивачки - банківські вклади.

Уважає, що є спадкоємцем ОСОБА_4 , відповідно до норм міжнародного законодавства, і неподання заяви про прийняття спадщини на території України не позбавляє її статусу спадкоємця за законом, оскільки вона є донькою померлого ОСОБА_4 .

Вказує, що враховуючи положення частин 2 статті 344, 1222, 1223, 1258, 1261 ЦК України, ОСОБА_1 має повне право приєднати до строку свого володіння спірною квартирою строк безперервного, відкритого та добросовіного володіння квартирою її батьком з 2008 по 2020 рік, оскільки особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особі, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити та визнати за позивачкою право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

29 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від Васильківської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Уважає апеляційну скаргу такою, що ґрунтується на припущеннях, помилковому трактуванню скаржницею норм та приписів цивільного законодавства.

Вказує, що позивачка копіями квитанцій про оплату ОСОБА_4 комунальних послуг за користування жилим приміщенням підтверджує факт користування ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 лише з 1996 року по 2015 рік.

Проте позивачка не підтверджує факт користування ОСОБА_4 жилим приміщенням з 2015 року по 15 червня 2020 року, що вказує на відсутність безперервного проживання ОСОБА_4 з 2015 року по 15 червня 2020 року у спірній квартирі.

Відсутність безперервного користування квартирою у період часу з 2015 року по 15 червня 2020 року підтверджується довідкою нотаріуса Уссурійського нотаріального округу приморського краю російської федерації Чумаковою Є.С. від 19 листопада 2021 року №782, з даних якої убачається, що ОСОБА_4 проживав за адресою: АДРЕСА_2 .

Стверджує, що доводи позивачки про наявність обставин володіння квартирою ОСОБА_4 більше 10 років поспіль та того, що ОСОБА_1 достатньо навіть одного дня володіння квартири для того, щоб приєднати до цього володіння 10 років володіння нею спадкодавцем, є надуманими та не ґрунтуються на норах чинного законодавства.

Зазначає про помилкове трактування скаржницею норм статті 344 ЦК України.

Вказує, що суд першої інстанції зробив правильні висновки в частині того, що позивачкою будь-якими доказами не довела конкретні строки і періоди в часі щодо її перебування на території України. Окрім цього позивачка, як громадянка іноземної держави, під час розгляду справи не підтвердила факт проживання на території України протягом останніх десяти років. Такі висновки суду першої інстанції скаржниця в апеляційній скарзі не спростовує.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В судовому засіданні адвокат Дорога-Воробйова А.Ю., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , доводи апеляційної скарги підтримала, посилаючись на викладені у ній обставини.

Представник відповідача - ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що під час розгляду справи не установлено існування передбачених законом підстав для набуття позивачкою права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі статті 344 ЦК України.

Установлено, що рішенням Виконавчого комітету Васильківської міської ради народних депутатів № 135 від 20 травня 1994 року «Про видачу ордерів на новозбудований жилий будинок АДРЕСА_3 », ОСОБА_4 (1960 року народження із сім`єю у складі 4-х осіб, проживає та прописаний у м. Усурійськ, на квартирному обліку при міськвиконкомі з 1990 року як офіцер, звільнений в запас) видано ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 30, том 2, а.с. 66-69).

Позивачка у справі є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується даними свідоцтва про народження та даними свідоцтва про укладення шлюбу (том 1 а.с.24-27).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 19 червня 2020 року (том 1, а.с. 35).

27 грудня 2020 року ОСОБА_1 (прізвище як в оригіналі) видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відкриту після смерті ОСОБА_4 (том 1 а.с. 36).

На підтвердження оплати житлово-комунальних послуг позивачкою надано копії квитанції за період з 1996 року по 2015 рік (том 1 а.с.59-250).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 вересня 2022 року, квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності Виконавчого комітету Васильківської міської ради (том 2, а.с. 70).

Згідно даних листа Васильківського відділу ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області від 21 березня 2023 року № 80.3214-129/80.3214.1-23 громадянка російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідкою на тимчасове (постійне) проживання на території України Васильківського відділу ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області не документувалась (том 2, а.с.163).

В пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, роз`яснено, що суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина 2 статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК).

Згідно з положеннями частин 1 та 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до частини 2 статті 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем ( правонаступником) вона є.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

У цій справі установлено, що квартира АДРЕСА_1 отримана батьком позивачки ОСОБА_4 на підставі ордеру на сім`ю із чотирьох осіб, у тому числі і позивачку. Тобто ОСОБА_4 (як і його дочка - позивачка) на відповідній правовій підставі отримали право на вселення у спірну квартиру.

По теперішній час квартира у власність громадянам не передавалась та належить до комунальної власності.

Оскільки ОСОБА_4 в розумінні статті 344 ЦК України не є особою, яка може уважатися такою, що добросовісно заволоділа чужим майном та відкрито, безперервно володіла цим нерухомим майном, не є такою особою і позивачка ОСОБА_1 , отже до правовідносин сторін правові норми щодо набуття права власності за набувальною давністю застосуванню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про застосування до правовідносин сторін статті 344 ЦК України є помилковими з наведених вище підстав та відхиляються колегією суддів.

Іншим аргументам апеляційної скарги колегія суддів не надає оцінки, оскільки такі не впливають на вирішення справи.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування судового рішення, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Штеренберг Олесі Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 20 вересня 2023 року .

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді С.М. Верланов

М.В. Мережко