ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5776/23 Справа № 185/9245/22 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У.М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2023 року,

по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається з трьох відсотків річних від простроченої суми,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2022 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається з трьох відсотків річних від простроченої суми.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 24 грудня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DN80FI00000221, за умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 33 090 доларів США на термін до 23 грудня 2027 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Відповідач не виконував належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, що має відображення у розрахунку заборгованості. 20 лютого 2019 року АТ КБ "ПриватБанк звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, рішенням суду від 21 серпня 2019 року позов було задоволено. Ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Рішенням суду від 21 серпня 2019 року з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, тобто за період з 24 грудня 2007 року по 31 січня 2019 року. Сума заборгованості за тілом кредиту станом на 10 березня 2019 року становила 26 679,65 доларів США, в подальшому заборгованість змінювалася по періодам, які зазначені в розрахунку заборгованості. Станом на 23 вересня 2022 року заборгованість за тілом кредиту складає 26 540 грн 71 коп. Позивач вважає, що за період з 10 березня 2019 року по 23 вересня 2022 року відповідач має заборгованість у розмірі 1653,92 доларів США, яка складається з трьох відсотків річних від простроченої суми.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2023 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається з трьох відсотків річних від простроченої суми - відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2023 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 грудня 2007 року між АТ КБ ПриватБанк та позичальником ОСОБА_1 укладений кредитний договір №DN80FI0000022, за умовами якого банк надав позивальнику кредитні кошти у розмірі 33 090 доларів США на строк з 24 грудня 2007 року по 23 грудня 2027 року.

Згідно пункту 7.1 цього договору передбачено сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 0,83 проценти на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2019 року у справі № 185/1815/19 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DN80FI00000221 від 24 грудня 2007 року у розмірі 5 435 (п`ять тисяч чотириста тридцять п`ять) доларів 23 центи США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення, а саме на 21 серпня 2019 року становить 136 587 грн 33 коп, яка складається із заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 10 листопада 2017 року по 31 січня 2019 року.

За змістом цього рішення станом на 31 січня 2019 року існувала заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № DN80FI00000221 від 24 грудня 2007 року у загальному розмірі 238 642,59 доларів США, у тому числі: - 26 680,76 доларів США заборгованість за кредитом; -38 614,67 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -10 617,80 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; - 162 729,36 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Однак позивачем АТ КБ «Приватбанк» було заявлено вимогу про стягнення лише заборгованості по відсотках за період з 10 листопада 2017 року по 31 січня 2019 року у розмірі 5435,23 доларів США. Зазначені вимоги задоволені судом у повному обсязі.

Вимог про дострокове стягнення з позичальника всієї суми заборгованості банком не було заявлено, рішення суду по таких вимогах не ухвалено.

Таким чином умови кредитного договору № DN80FI00000221 від 24 грудня 2007 року не змінювалися, договірні правовідносини банку та позичальника не припинені, строк дії договору не закінчився. Тобто всі умови договору зберігають чинність, у тому числі умови про розмір і порядок сплати відсотків за користування кредитом.

Основна сума заборгованості (тіло кредиту) на теперішній час складає 26540,71 доларів США, розмір основної суми заборгованості не змінився (а.с.10).

Звертаючись до суду першої інстанції, позивач АТ КБ ПриватБанк просив стягнути з відповідача три відсотки річних від суми основної заборгованості за період з 10 березня 2019 року по 23 вересня 2022 року відповідно до положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Згідно цієї норми закону, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто стягнення з боржника трьох процентів річних від простроченої суми можливо лише у разі, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів звертає увагу, що на теперішній час є чинним укладений між сторонами кредитний договір № DN80FI00000221 від 24 грудня 2007 року, яким встановлено інший розмір процентів за користування кредитом - 0,83 проценти на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (пункт 7.1 кредитного договору).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, оскільки на теперішній час є чинним укладений між сторонами кредитний договір №DN80FI00000221 від 24 грудня 2007 року, яким встановлено інший розмір процентів за користування кредитом - 0,83 проценти на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а тому вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова