У Х В А Л А

12 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 758/13703/14-ц

провадження № 61-12485ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Київської області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнено на користь ОСОБА_1 112 185,93 грн у відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції 18 травня 2023 року заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся із апеляційною скаргою до Київського апеляційного суду, просив поновити строк на апеляційне оскарження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 червня 2023 року повернено справу № 758/13703/14-ц за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року до суду першої інстанції для усунення недоліків, а саме зазначення дати складання повного тексту рішення суду.

Ухвалою Печерського апеляційного суду від 27 червня 2023 року внесено виправлення у резолютивну частину повного тексту рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 грудня 2021 року у цивільній справі № 369/15357/18-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Київської області про відшкодування моральної шкоди, зазначено дату складення повного судового рішення - 17 грудня 2021 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Київської області про відшкодування моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено 07 грудня 2021 року, повний текст судового рішення складений 17 грудня 2021 року, з якого випливає, що справа розглянута за участю представника Київської обласної прокуратури.

У серпні 2023 року заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувсь до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року з пропуском строку на касаційне оскарження.

Просить поновити строк на оскарження, оскільки копію оскаржуваної ухвали Київська обласна прокуратура отримала 21 липня 2023 року, що підтверджується копією супровідного листа та конвертом Київського апеляційного суду.

Київський апеляційний суд постановив ухвалу 11 липня 2023 року, останній день строку на касаційне оскарження припадав на 10 серпня 2023 року, а скаргу направлено поштовим зв`язком 17 серпня 2023 року.

Згідно із частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи те, що касаційну скаргу направлено поштовим зв`язком 17 серпня 2023 року, тобто протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення, то клопотання заявника про поновлення строку підлягає задоволенню, а строк на касаційне оскарження підлягає поновленню відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що у матеріалах справи немає доказів вручення Київській обласній прокуратурі рішення суду від 07 грудня 2021 року.

Крім того, в матеріалах справи є супровідний лист суду апеляційної інстанції про направлення сторонам у справі копії повного тексту судового рішення датований 07 грудня 2021 року, проте виготовлений повний текст судового рішення лише 17 грудня 2021 року, що є порушенням процесуальних вимог, визначених 272 ЦПК України щодо обов`язку суду надіслати учаснику справи копію повного тексту судового рішення.

Заявник вважає, що оскільки дата складення повного тексту судового рішення не була зазначена в рішенні суду першої інстанції під час подання апеляційної скарги, то строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, оскільки заявник отримав рішення суду 18 квітня 2023 року.

Заявник вважає, що під час вирішення питання відкриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції повинен встановити дату складання повного тексту судового рішення, перевірити дотримання порядку надіслання учасникам справи копії оскаржуваного рішення та з огляду на це встановити наявність чи відсутність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження. Проте суд апеляційної інстанції таких вимог не дотримався та дійшов помилкового висновку про застосування частини другої статті 358 ЦПК України, відмовивши у відкритті апеляційного провадження.

Аналогічні висновки у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 758/13703/14-ц, провадження № 61-18277св21, від 18 травня 2022 року у справі № 757/2543/16, провадження № 61-1379св22, від 07 грудня 2022 року у справі № 757/31634/15-ц, провадження № 61-6471св22.

З огляду на зазначене заступник керівника Київської обласної прокуратури просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року про відмову у відкритті апеляційного провадження та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно із частиною другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України).

Питання поновлення та продовження процесуальних строків врегульовано положеннями статті 127 ЦПК України, згідно з частиною першою якої суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини йог пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

За змістом статті 354 ЦПК України клопотання про поновлення строку подання апеляційної скарги повинно містити обґрунтування поважності пропуску цього строку. Тож поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. ЦПК України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили його пропуск. У кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 19 червня 2020 року у справі № 926/1037-б/15, від 14 червня 2022 року у справі № 904/3541/15).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадку подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Частина друга статті 358 ЦПК України не встановлює безумовного обов`язку суду поновити строк на апеляційне оскарження та прийняти до розгляду апеляційну скаргу у будь-якому разі подання її особою, яка не була залучена до участі у справі. Скаржник має враховувати, що звернення з апеляційною скаргою поза встановленим процесуальним законом строку оскарження судового рішення покладає на нього обов`язок доведення та обґрунтування відповідних обставин, що зумовили пропуск цього строку і у разі, коли відповідну апеляційну скаргу подано особою, не залученою до участі у справі. Разом з цим, неучасть у справі особи, яка звертається із скаргою з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується її прав та інтересів, не є безумовною підставою визнання причин пропуску строку поважними та поновлення цього строку.

Суд апеляційної інстанції встановив, що під час вирішення справи по суті представник Київської обласної прокуратури брав участь у розгляді справи 07 грудня 2021 року, йому було відомо про ухвалене рішення суду.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не направив повний текст судового рішення, тому є підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є необґрунтованими, оскільки заступник керівника Київської обласної прокуратури не зазначив об`єктивних і непереборних перешкод для його оскарження протягом більше року від дня його проголошення судом.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише за умови особливих непереборних обставин.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волі особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відступлення від принципу правової визначеності через відновлення строку звернення до суду виправдано лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справа «Салов проти України»), зокрема, з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (справа «Сутяжник проти Росії»).

При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів;4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Київський апеляційний суд зазначив, що Київська обласна прокуратура була повідомлена про розгляд справи, знала про судовий процес, проте не реалізувала право на оскарження судового рішення.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження відповідно до статті 358 ЦПК України, виклавши відповідні мотиви і висновки в оскаржуваній ухвалі.

У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 758/13703/14-ц, провадження № 61-18277св21, від 18 травня 2022 року у справі № 757/2543/16, провадження № 61-1379св22, від 07 грудня 2022 року у справі № 757/31634/15-ц, провадження № 61-6471св22, сформульовані за інших обставин, а саме суд врахував те, що сторона у справі не була повідомлена про розгляд справи.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Наведеними нормами чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку апеляційного оскарження. Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні апеляційної скарги, повинна вчиняти всі можливі та залежні від нього дії, використовувати в повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені чинним законодавством.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, пункт 41, від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, пункт 27).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням принципу стабільності судового рішення, що суперечить статті 129-1 Конституції України та практиці ЄСПЛ.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не впливають на законність і обґрунтованість оскарженого судового рішення, а є незгодою заявника з його змістом.

Керуючись частиною четвертою статті 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

Поновити заступнику керівника Київської обласної прокуратури строк на касаційне оскарження ухвалиКиївського апеляційного суду від 11 липня 2023 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Київського апеляційного суду від 11 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Київської області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко