КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/9523/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом про встановлення факту, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, як жінка та чоловік, без реєстрації шлюбу в період часу від 26.12.2011 року до 07.04.2022 року.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що вона від 26.12.2011 року, як дружина та чоловік, проживала разом з ОСОБА_3 і шлюб між ними не був зареєстрований.

За час проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини, вони піклувалися одне про одного, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, винаймали житло, мали взаємні права та обов`язки щодо утримання житла, купували меблі та інші предмети домашнього побуту.

Крім того, всі свята проводили в колі рідних та друзів. ОСОБА_3 спілкувався з батьками та родичами позивача, і вона їздила до його рідні в гості.

Вказувала, що 07 квітня 2022 року наказом №97 командира військової частини

НОМЕР_1 ОСОБА_3 було призвано на військову службу четвертим відділом ІНФОРМАЦІЯ_2 майстром рухомої майстерні ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти батальйону логістики військової частини НОМЕР_1 .

Після 20.04.2022 року з ОСОБА_3 зник зв`язок і телефон постійно був в зоні недосяжності.

26.04.2022 року ОСОБА_1 звернулася до Військової частини НОМЕР_1 щодо надання інформації щодо місця перебування ОСОБА_3

30.04.2022 року на адресу спільного проживання: АДРЕСА_1 прийшло повідомлення про те, що сержант ОСОБА_3 20.04.2022 року під час проведення підрозділами бригади штурмових дій, з метою звільнення від противника населенного пункту Сулигівка Ізюмського району Харківської області безвісно зник.

31.05.2022 року на повторну заяву стосовно надання інформації про обставини зникнення ОСОБА_3 позивачка отримала відповідь, що в особовій справі в розділі членів сім`ї вона не зазначена, а тому не може отримати запитувану інформацію.

Враховуючи вищевикладене, з метою подачі заяви на виплату одноразової грошової допомоги, як члену сім`ї (дружині) у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 була вимушена звернутися до суду для захисту своїх законних прав та інтересів і встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та дружина. Факт проживання з ОСОБА_3 підтверджується довідкою ТОВ «Управляюча компанія «Полісся» від 15.06.2022 року №477 та письмовими поясненнями свідків.

РішеннямСвятошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 рокуу задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що 16.06.2022 року до Корольовського районного суду м.Житомира позивачем подавалася заява про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, заінтересована особа: Міністерство оборони України (справа №296/3227/22).

Однак, у ході розгляду справи встановлено, що в останній вбачається спір про право, а отже справу слід розглядати у позовному провадженні. 21.10.2022 року позивачем скеровано заяву про залишення заяви без розгляду, про що 27.10.2022 року ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира дану заяву задоволено у повному обсязі (наявна у матеріалах справи).

Отже, дану категорію справ необхідно розглядати за правилами загального позовного провадження.

Вказує, що підставою відмови у задоволенні позовної вимоги на думку суду першої інстанції є те, що позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання позивача та померлого - ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, у період від 26.12.2011 року до 07.04.2022 року.

Однак, суд не з`ясував того факту, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно.

свідоцтва про народження дітей;

довідки з місця проживання, свідчення свідків;

листи ділового та особистого характеру тощо;

свідоцтво про смерть одного з «подружжя»;

свідоцтва про народження дітей, у яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько;

виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення;

докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності);

заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного;

довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та інше.

Зазначає, що другою підставою відмови у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції зазначено, що письмові пояснення свідків суд не приймає до уваги, оскільки такого порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством не передбачено.

Зокрема, у ст.90-93 ЦПК встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усіма учасниками справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання позивача та померлого - ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї у період від 26.12.2011 року до 07.04.2022 року матеріали справи не містять, а тому позов не підлягає задоволенню.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що відповідно лікарського свідоцтва про смерть №1080/НЕ від 11.07.2022 року ОСОБА_3 загинув під час бойових дій у Харківській області, Ізюмський район, с. Сулигівка (а.с.14).

Смерть ОСОБА_3 також підтверджується свідоцтвом про смерть Серії

НОМЕР_2 (а.с.16).

Відповідно до довідки ТОВ «Управляюча компанія «Полісся» №477 від 15.06.2022 року, виданої ОСОБА_1 , вона та її донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали разом без реєстрації за вище вказаного адресою з ОСОБА_3 , а також вели спільне господарство і перебували на його утриманні (а.с.13).

За ч.1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник міністерства оборони України просив закрити провадження у справі, посилаючись на наступне.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 33-35 постанови №287/167/18-ц від 30 січня 2020 року зазначила, що: "вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній".

Визначаючи, чи пов`язується з встановленням зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто, цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами позивача з суб`єктом владних повноважень, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі №290/289/22-цзазначив, що такий спір пов`язаний з доведенням наявності підстав для підтвердження за заявником певного соціально-правового статусу щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками заявника, їх виникненням, існуванням та припиненням.

Отже, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин, а отже, не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Тому у спірних правовідносинах суд повинен врахувати правову мету звернення позивача до суду, яка полягає у підтвердженні її певного соціального статусу. Такий статус має правове значення виключно у публічно - правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення.

З урахуванням наведеного, вимоги про встановлення згаданих юридичних фактів, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

За п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч.1 ст.256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Відповідно до статті 377 ЦПК України «Підстави для скасування судового рішення повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині» судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 рокускасувати і провадження у справі закрити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.255, 256, 367, 377, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Клопотання представника Міністерства оборони України про закриття провадження у справі задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року скасувати і провадження у справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: