Дата документу 19.09.2023 Справа № 333/7029/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/7029/21 Головуючий у 1-й інстанції: Антоненко М.В.
Провадження №22-ц/807/1798/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2013 року у справі N 333/5109/13-к провадження N 1-кп/333/402/13 затверджено угоду про примирення від 01 листопада 2013 року, укладену між обвинуваченим ОСОБА_1 та потерпілим ОСОБА_2 , за умовами якої, зокрема: ОСОБА_1 мав сплатити ОСОБА_2 , на відшкодування майнової та моральної шкоди 50 тис. грн рівними частками по 3 125 грн щомісячно на протязі 16 місяців. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконував, відмовився виконати добровільно вирок суду та угоду про примирення.

На підставі вказаного ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 95 949,58 грн на відшкодування втрат від інфляції та 3 % річних та моральну шкоду у розмірі 24 000,00 грн.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2021 року справу за вищевказаним позовом надіслано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя на підставі ч. 9 ст. 187 ЦПК України.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2021 року відкрито провадження у даній справі, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2022 року позов ОСОБА_2 у цій справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти на відшкодування втрат від інфляції та 3% річних в розмірі 95 949,58 грн на відшкодування моральної шкоди в розмірі 24 000 грн.

У березні 2023 року ОСОБА_1 , представник, адвокат Цмокаленко Оксана Сергіївна звернулася до суду із Заявою про перегляд вищезазначеного заочного рішення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2023 року у задоволенні даної заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2022 року, застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є недоведеними, а вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних знаходяться поза межами строку позовної давності. Разом з тим, зазначено, що оскаржуване рішення суду не містить розрахунку інфляційних втрат та трьох відсотків річних за заявлений позивачем період.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2023 року це 268 400 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2 684грн (2 684 грн х 100 = 268 400 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Ціна позову в цій справі становить 119 949,58 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 01 вересня 2023 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2013 року у справі № 333/5109/13-к було затверджено угоду про примирення від 01 листопада 2013 року, укладену між обвинуваченим ОСОБА_1 та потерпілим ОСОБА_2 , за умови якої ОСОБА_1 мав сплатити ОСОБА_2 , на відшкодування майнової та моральної шкоди 50 000,00 грн рівними частками по 3125 грн щомісячно на протязі 16 місяців, тобто у строк до березня 2015 року. Оскільки зазначена угода своєчасно в повному обсязі виконана не була, тому ОСОБА_2 має право за приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з листопада 2013 року до вереня 2021 року на відшкодування втрат від інфляції, розрахованих з залишку боргу, який існував на час сплати чергового платжу, що становить 85484,15 грн, а також 3% річних в розмірі 10465,43 грн. Невиконанням грошового зобов`язання ОСОБА_1 протягом майже 8 років спричинило позивачу також моральну шкоду, яку суд визначив у розмірі 24000 грн.

Колегія суддів не може повністю погодись з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2013 року у справі N 333/5109/13-к провадження N 1-кп/333/402/13 затверджено угоду про примирення від 01 листопада 2013 року, укладену між обвинуваченим ОСОБА_1 та потерпілим ОСОБА_2 , за умовами якої, зокрема: ОСОБА_1 мав сплатити ОСОБА_2 , на відшкодування майнової та моральної шкоди 50 000,00 грн. рівними частками по 3 125 грн щомісячно на протязі 16 місяців, тобто у строк до лютого 2015 року (а. с. 8).

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконував, відмовився виконати добровільно вирок суду та угоду про примирення.

ОСОБА_2 звернувся до органів державної виконавчої служби для примусового виконання вироку суду та угоди про примирення.

Комунарським відділом державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відкрито виконавче провадження N 60307125 від 16 жовтня 2019 року. Внаслідок вчинення державною виконавчою службою примусових заходів стягнуто в період з грудня 2019 року до вересня 2021 року грошові кошти в сумі 44 214,26 грн. залишок боргу становить 5 785,74 грн (а. с. 5).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Предметом спору у даній справі є стягнення інфляційний втрат та трьох відсотків річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до затвердженої вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2013 року у справі N 333/5109/13-к провадження N 1-кп/333/402/13 угоди про примирення від 01 листопада 2013 року, укладену між обвинуваченим ОСОБА_1 та потерпілим ОСОБА_2 напідставі частини другої статті 625 ЦК України за період з 01 листопада 2013 року по 30 листопада 2019 року у розмірі 95 949,58 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги на пропуск позивачем строків позовної давності, то слід зазначити наступне.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Про застосування позовної давності ОСОБА_1 заявив в апеляційній скарзі.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач має право заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач має право заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

В матеріалах справи є поштові конверти, адресовані ОСОБА_1 з поверненням повісток із зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання» (а.с.19, 29, 31, 37).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі 752/11896/17- ц дійшла висновку щодо неможливості визнання належним способом повідомлення сторони про розгляд справи повернення повістки із зазначенням причини "за закінченням терміну зберігання".

Тобто, ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд цієї справи судом першої інстанції, а тому був позбавлений можливості заявляти свої заперечення та клопотання, зокрема, щодо застосування до позовних вимог ОСОБА_2 наслідків спливу позовної давності.

У березні 2023 року ОСОБА_1 , представник, адвокат Цмокаленко Оксана Сергіївна звернулася до суду із Заявою про перегляд вищезазначеного заочного рішення. Також заявив про застосування строку позовної давності, зазначивши, що не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 52-54).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2023 року у задоволенні даної заяви відмовлено.

Враховуючи викладене, наявні підстави для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 267ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц).

Встановлено, що звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 95 949,58 грн на відшкодування втрат від інфляції та 3 % річних та моральну шкоду у розмірі 24 000,00 грн.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання ОСОБА_1 затвердженої вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2013 року у справі N 333/5109/13-к провадження N 1-кп/333/402/13 угоди про примирення від 01 листопада 2013 року у ОСОБА_2 виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, яка погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Зі змісту угоди про примирення від 01 листопада 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання відшкодовувати 50000, 00 грн рівними частками по 3125 грн щомісячно на протязі 16 місяців, не пізніше 5 числа кожного місяця, тобто останній платіж ОСОБА_1 повинен був сплатити 05 березня 2015 року.

Внаслідок вчинення державною виконавчою службою примусових заходів стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в період з грудня 2019 року до вересня 2021 року грошові кошти в сумі 44 214,26 грн. залишок боргу становить 5 785,74 грн

У цій справі ОСОБА_2 пред`явив позов до суду 08 жовтня 2021 року.

З огляду на викладене, та враховуючи, що станом на вересень 2021 року зобов`язання було виконано не в повному обсязі, ОСОБА_2 звернувся до сду з даним позовом 08 жовтня 2021 року, тому в задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат і 3% річних, нарахованих за період до 08 жовтня 2018 року, слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Разом із тим, вимоги ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат і 3% річних нарахованих за період з 08 жовтня 2018 року по 30 червня 2021 року, тобто за три роки, які передували зверненню до суду з позовом у межах заявлених позивачем позовних вимог є обґрунтованими, проте погодитися з розрахунком позивача, з яким погодився суд першої інстанції, колегія суддів не може.

Розрахунок 3% річних здійснено апеляційним судом за формулою: % = сума боргу х процентну ставку/100%/365*кількість днів:

-За період з 08 жовтня 2018 року по 30.11.2019 року 1 721,92 грн (50 000*3%*419/365)

-За грудень 2019 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2397,94 грн 121,29 грн (47 602,06*3%*31/365)

-За січень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1331,77 грн 114,09 грн (46270,29*3%*30/365)

-За лютий 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1943 грн 105,66 грн (44327,29*3%*29/365)

-За березень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1943 грн 107,99 грн (42384,29*3%*31/365)

-За квітень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1943 грн 99,72 грн (40441,29*3%*30/365)

-За травень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1943 грн 98,09 грн (38498,29*3%*31/365)

-За червень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1943 грн 90,14 грн (36555,29*3%*30/365)

-За липень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1978,03 грн 88,10 грн (34577,26*3%*31/365)

-За серпень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1991,64 грн 83,03 грн (32585,62*3%*31/365)

-За вересень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2011,20 грн 75,39 грн (30574,42*3%*30/365)

-За жовтень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2021,97 грн 72,75 грн (28552,45*3%*31/365)

-За листопад 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2021,97 грн 65,42 грн (26530,48*3%*30/365)

-За грудень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2738,42 грн 60,62 грн (23792,06*3%*31/365)

-За січень 2021 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1278,16 грн 57,36 грн (22513,90*3%*31/365)

-За лютий 2021 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2010,47 грн 41,18 грн (20503,43*3%*28/365)

-За березень 2021 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2010,47 грн 47,12 грн (18492,96*3%*31/365)

-За квітень 2021 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2225,62 грн 40,11 грн (16267,34*3%*30/365)

-За травень 2021 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2523,47 грн 35,02 грн (13743,87*3%*31/365)

-За червень 2021 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2577,73 грн 27,53 грн (11166,14*3%*30/365)

Таким чином 3% річних відповідно до заявлених позовних вимог за період з 08 жовтня 2018 року по 30 червня 2021 року (в межах заявлених позовних вимог) становлять суму 3152,53 грн і саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується розрахунку інфляційних втрат, то сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = (ІІ1 :100) х (ІІ2:100) х (ІІ3: 100) х … (ІІZ: 100)

ІІ1- індекс інфляції за перший місяць прострочення,

ІІZ- індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період

ІІс за період з 08 жовтня 2018 року по 31 листопада 2019 року = (101.7 :100) х (101.4 :100)х (100.8 : 100) х (101.0 :100) х (100.5 : 100) х (100.9 :100) х (101.0 :100) х (100.7 :100) х (99.5: 100) х (99.4 : 100) х (99.7 :100) х (100.7: 100) х (100.7 :100) х (100.1 :100) = 1.08379347

Інфляційне збільшення:

- за період з 08 жовтня 2018 року по 31 листопада 2019 року: 50000,00 х 1.08379347= 4 189,67 грн.

-За грудень 2019 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2397,94 грн -95,20 грн (47 602,06*99.8/100-47602,06)

-За січень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1331,77 грн 92,54 грн (46270,29*100,2/100-46270,29)

-За лютий 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1943 грн -132,98 грн (44327,29*99,7/100-44327,29)

-За березень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1943 грн 339,07 грн (42384,29*100,8/100-42384,29)

-За квітень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1943 грн 323,53 грн (40441,29*100,8/100-40441,29)

-За травень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1943 грн 115,49 грн (38498,29*100,3/100-38498,29)

-За червень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1943 грн 73,11 грн (36555,29*100,2/100-36555,29)

-За липень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1978,03 грн -207,46 грн (34577,26*99,4/100-34577,26)

-За серпень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1991,64 грн -228,10 грн (32585,62*99,3/100-32585,62)

-За вересень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2011,20 грн 152,87 грн (30574,42*100,5/100-30574,42)

-За жовтень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2021,97 грн 285,52 грн (28552,45*101,0/100-28552,45)

-За листопад 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2021,97 грн 344,90 грн (26530,48*101,3/100-26530,48)

-За грудень 2020 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2738,42 грн 214,13 грн (23792,06*100,9/100-23792,06)

-За січень 2021 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 1278,16 грн 292,68 грн (22513,90*101,3/100-22513,90)

-За лютий 2021 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2010,47 грн 205,03 грн (20503,43*101,0/100-20503,43)

-За березень 2021 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2010,47 грн 314,38 грн (18492,96*101,7*100-18492,96)

-За квітень 2021 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2225,62 грн 113,87 грн (16267,34*100,7/100-16267,34)

-За травень 2021 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2523,47 грн 178,67 грн (13743,87*101,3/100-13743,87)

-За червень 2021 року з урахуванням стягнутих державною виконавчою службою коштів у розмірі 2577,73 грн 22,33 грн (11166,14*100,2/100-11166,14)

Таким чином, за період з 08 жовтня 2018 року по 30 червня 2021 року (в межах заявлених позовних вимог) до сплати на користь ОСОБА_2 підлягає 6594,05 грн інфляційних втрат.

Отже, всього з ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню збитки в загальному розмірі 9746,58 грн, які складаються з: інфляційних втрат у розмірі 6594,05 грн та трьох відсотків річних у розмірі 3152,53 грн.

Вирішуючи заявлену позивачем вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 24 000,00 грн завданої бездіяльністю відповідача, апеляційний суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму N 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач в обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди посилається на те, що внаслідок протиправних дій відповідача, а саме умисного невиконання затвердженої вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.11.2013 р. у справі N 333/5109/13-к провадження N 1-кп/333/402/13 угоди про примирення від 01.11.2013 р., відбулося порушення прав позивача на розпорядження присудженими йому грошима для лікування, реабілітації та відновлення пошкодженого майна, що спричинило останньому моральну шкоду. Несплата грошей протягом 8 років створило для позивача значні труднощі в житті, ускладнило його, позбавило можливості своєчасно та в повному обсязі відновити здоров`я, пройти реабілітацію, відремонтувати автомобіль та спонукало шукати можливості додаткових заробітків тощо.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів, що підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, що були понесені ним, та не доведено існування причинно-наслідкового зв`язку з предметом позову.

Суд звертає увагу, що відповідно до змісту угоди про примирення від 01 листопада 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 погодили, що ОСОБА_2 буде компенсовано 50 000,00 грн, в суму якого входять як матеріальна, так і моральна шкода (а.с.6, зворот) .

У даній справі позивачем порушено питання про стягнення моральної шкоди за неперерахування компенсації ОСОБА_1 зазначеного відшкодування.

Колегія суддів погоджується із тим, що нездійснення компенсації ОСОБА_1 викликає у позивача негативні емоції, однак визначальним в даному питанні є доведеність належними та допустимим доказами заявленого розміру моральної шкоди, адже не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний суд зазначає, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі N 804/6922/16.

За наведених обставин та усталеного правового врегулювання спірних правовідносин, а також характеру виплати, її розміру, соціальний статус заявника та наявних доказів, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди в заявленому розмірі слід відмовити за недоведеністю, оскільки достатньою справедливою сатисфакцією для позивача в конкретному випадку буде визнання його порушеного права і потреби в наданні будь-якої грошової компенсації не вбачається.

Крім того, слід зауважити, що за період з грудня 2019 року до вересня 2021 року внаслідок вчинення державною виконавчою службою примусових заходів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті грошові кошти у розмірі 44214, 26 грн, залишок боргу на час подачі позову до суду становив 5785, 74 грн.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини справи, якими ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги, що призвело до помилкового висновку про задоволення позову у повному обсязі, то відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 6594,05 грн та трьох відсотків річних у розмірі 3152,53 грн та відмови у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

При цьому, колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом майнового характеру з ціною позову 119 949,58 грн, за подання якого підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1199,50 грн, за сплату якого позивач звільнений на підставі п. 6 ч. 1 с. 5 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, враховуючи, що позов ОСОБА_2 задоволено на суму 9746,58 грн, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь держави за подання позовної заяви становить 97,47 грн (9746,58*1199,50/119949,58). Водночас, за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 має право компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України 1653,05 грн (1799,25-97,47*150%).

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України розмір компенсованого за рахунок держави судового збору на користь ОСОБА_1 судового збору підлягає зменшенню до 1555,58 грн. (1653,05 грн 97,47 грн). Відтак, сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Керуючись ст.ст.367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2022 року у цій справі скасувати ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 9746,58 грн (дев`ять тисяч сімсот сорок шість гривень 58 копійок) на відшкодування інфляційних втрат та 3% річних внаслідок прострочення грошового зобов`язання за період з 08 жовтня 2018 року по 30 червня 2021 року. трьома роками, які передували подачі такого позову.

В іншій частині позову відмовити.

Компенсувати за рахунок держави на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1555,58 грн (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 58 копійок) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 19 вересня 2023року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.