Справа № 347/214/16
Провадження № 2/347/11/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі :

головуючої судді : Крилюк М.І.,

секретаря : Лазорик Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона народилася і постійно проживала в АДРЕСА_1 у житловому будинку її батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Після одруження з ОСОБА_5 вони, як члени сім`ї батьків, продовжили проживати у їхньому житловому будинку та вести з ними спільне господарство. Також у вказаному житловому будинку від народження проживали і їх діти. Відповідачка ОСОБА_2 є рідною сестрою позивачки, яка також народилася і проживала до свого одруження у батьківській хаті, а після одруження і по даний час проживає у м.Києві. Також зазначила, що відповідачі незаконно позбавили її права користування житловим будинком, що в АДРЕСА_1 та погрожуючи їй фізичною розправою прогнали з будинку. З цього приводу вона зверталася до Косівського РВ УМВС України та відповідачку ОСОБА_3 офіційно попереджено про недопустимість вчинення антигромадської поведінки. Сестра позивачки посилається на те, що житловий будинок в якому зареєстрована та фактично проживає ОСОБА_1 подаровано їй - ОСОБА_2 батьками відповідачами у справі, а тому на її думку, позивачка незаконно там проживає і підлягає виселенню, оскільки будинок належить саме їй. Ввважає, що оскільки договір дарування житлового будинку спрямований на порушення конституційного права на житло, а тому він є нікчемним. З цих підстав просить визнати за нею право користування житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 та вселити її у вказаний житловий будинок, а також зобов`язати відповідачів не чинити їй будь-яких перешкод у користуванні житловим будинком.

Представник позивачки ОСОБА_6 подав до суду заяву в якій просить справу розглянути у його відсутності та у відсутності позивачки, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити.

Відповідачі про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчать розписки про одержання судових повісток, причини неявки суду не повідомили.

При викладених обставинах суд прийшов до висновку, що відповідачі були повідомлені про розгляд справи належним чином, а тому, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України.

Відповідно до ст. 281 ЦПК України Косівський районним судом Івано-Франківської області була постановлена ухвала від 19.09.2023 року про заочний розгляд справи.

Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено в судовому засіданні, житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 належав на праві приватної власності батькам позивачки та вона з народження постійно проживала у вказаному житловому будинку разом зі своїми батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а також із сестрою ОСОБА_2 (д.п. ОСОБА_7 ).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу змінила своє дівоче прізвище на прізвище чоловіка - ОСОБА_2 .

Згідно матеріалів справи видно, що батьки позивачки коли вона була ще неповнолітньою звернулися до Космацької сільської ради із заявою про зняття її з реєстраційного обліку по вище вказаному місцю проживання та її було незаконно зареєстровано по АДРЕСА_2 . З цього приводу позивачка зверталася до суду та постановою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26.11.2013р. було зобов`язано Космацьку сільську раду Косівського району відновити становище, яке існувало до порушення, а саме внести запис до книг погосподарського обліку Космацької сільської ради про реєстрацію ОСОБА_1 , 1972р.н. в АДРЕСА_1 (Т.1а.с.19-20).

Вказане рішення суду було виконане, про що свідчить рішення Космацької сільської ради від 29.01.2014р. №24 та довідка сільської ради, згідно якої зазначено, що ОСОБА_1 , 1972р.н. із сім`єю зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.21-22).

Проте, в подальшому постанову Косівського районного суду від 26.11.2013р. та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2017р. було скасовано постановою Верховного суду від 04.09.2019р. та провадження по справі закрито з тих підстав, що суди попередніх інстанцій помилково прийняли до свого провадження та розглянули справу, яка не відноситься до юрисдикції адміністративних судів та було роз`яснено позивачці право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства та просила визнати незаконним та скасувати рішення Космацької сільської ради від 04 липня 2013 року № 138, яким відмовлено в задоволенні її заяви про відновлення реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 14.03.2023р. рішення Космацької сільської ради №138 від 04.07.2013р. скасовано та відновлено реєстрацію ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Також було встановлено, що у 1989 році, коли позивачка була зареєстрована до окремого від батьків господарства, вона все ще була неповнолітньою і надалі проживала в господарстві з батьками, оскільки доказів протилежного, тобто її проживання в іншому житлі чи у спадковому господарстві, суду не було надано.

В силу вимог ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

До матеріалів справи долучений акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 2013р., відповідно до якого видно, що ОСОБА_1 з чоловіком та дітьми проживає у будинку батьків по АДРЕСА_1 , оскільки власного житлового будинку вони не мають. Також у вказаному документі зазначено, що батьки ОСОБА_1 коли вона була неповнолітньою без її згоди виписали її із свого господарства до дідуся на інший присілок, але фактично вона від народження і по даний час проживає у будинку батьків. На присілку ОСОБА_8 в с.Космач, де вона була зареєстрована будинок розвалений і дана сім`я не може там проживати (Т.1 а.с.23).

Частиною 2 ст.3 СК України зазначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто, судом підтверджений факт проживання однією сім`єю позивачки з відповідачами та ведення спільного господарства, а тому періодичне відвідування позивачкою своїх дітей в Республіці Польща, де вони проживають і навчаються, не може бути підставою для порушення її права на жило, оскільки судом встановлено, що і відповідачка ОСОБА_2 після одруження проживає у м.Києві, тобто не в спірному житловому будинку.

Про те, що відповідачі по справі чинять перешкоди позивачці у користуванні житловим будинком батьків, де вона зареєстрована і фактично проживає, свідчить висновок Косівського РВ УМВС України в Івано-Франківській області від 21.07.2014р. за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , згідно якого відповідачів попереджено про неприпустимість вчинення антигромадської поведінки в майбутньому (Т.1 а.с.30).

Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

До матеріалів справи долучено пояснення ОСОБА_2 , де вона стверджує, що її сестра ОСОБА_1 дійсно проживає по АДРЕСА_1 в будинку, який згідно договору дарування належить їй, а також зазначає обставини, які, на її думку, є підставами для її виселення, оскільки вона є власником будинку, а позивачка там проживає незаконно (Т.1а.с.24).

Таке твердження є помилковим, оскільки наявність договору дарування на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , де постійно з народження проживала позивачка, що неодноразово було доведено судами, не є підставою для її виселення. ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 в той час коли ОСОБА_1 там була зареєстрована і не змінювала місце своєї реєстрації. (Т.І.а.с.26-29).

Відповідно до частини першої ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ч.1,4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Відповідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Як роз`яснено п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Положенням ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, таким чином виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.

Як встановлено в ході розгляду даної справи між сторонами скалалися напружені стосунки, через що відповідачі чинять перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житлом. Даний факт підтверджується і незаконним зняттям позивачки з реєстраційного обліку ще в неповнолітньому віці, а пізніше укладення договору дарування вказаного житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 , з метою позбавлення права позивачки користуватися даним житлом.

Відповідно до матеріалів справи видно, що з народження по даний час місцем реєстрації позивачки є житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 . А тому, позбавлення позивачку права користування вказаним житловим будинком з підстав укладення договору дарування житлового будинку її сестрі свідчить про порушення конституційних прав і свобод ОСОБА_1 .

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинкупо АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій розташований цей будинок. Після набуття нею права власності на будинок та земельну ділянку статус осіб, які зареєстровані у спірному житлі змінився, оскільки вона є власником, а позивачка та колишні власники спірного житла є користувачами. Угоди щодо користування житлом чи договори найму, що передбачено ст.ст.156, 158 ЖК України відсутні.

Крім цього, проживання ОСОБА_1 в судовому порядку не оспорювалося та не заявлялося вимог про виселення чи інший спосіб захисту прав власника відповідно до положень ст.ст. 15,16 ЦК України.

Тому, матеріали справи не містять жодних доказів про те, що порушується право власника ОСОБА_9 тим, що позивачка має право користуватися цим житлом.

Право на користування житлом відноситься до базових цінностей і знаходиться під особливим захистом Конституції України, тому відмова у захисті права на користування спірним житлом було б фактичним позбавленням житла позивачку щодо якої є докази, які вказують на наявність цього права і немає доказів, які вказують на його відсутність.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

А тому, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що дійсно діями відповідачів позивачці чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком, що підтверджено позивачкою документально належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст. 76-78 ЦПК України.

А тому, за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 слід визнати право користування житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 , вселити її у вказаний житловий будинок та зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити їй будь-яких перешкод у користуванні житловим будинком.

На підставі наведеного, ст.ст. 29, 228, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України та керуючись ст.ст. 263-265, 280-282 ЦПК України , суд , -

в и р і ш и в :

Позов задоволити .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право користування житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 та вселити її у вказаний житловий будинок.

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 будь-яких перешкод у користуванні житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.І. Крилюк