Постанова

Іменем України

25 вересня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/9925/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф.,

суддів: Желепи О. В., Поливач Л. Д.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 ,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 24 квітня 2023 року

в складі судді Арапіної Н. Є.

у цивільній справі №755/11285/22 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про стягнення збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення різниці в розмірі 10 432,36 грнміж вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, а також моральної шкоди в розмірі 12 000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 05.07.2022 з вини ОСОБА_3 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої належний йому автомобіль "Honda Аccord", державний номерний знак НОМЕР_1 , зазнав механічних пошкоджень. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована у Приватному акціонерному товариства "УПСК" (далі - ПрАТ "УПСК").

Зазначав, що згідно Звіту №262/07-22 від 12.07.2022, вартість відновлювального ремонту автомобіля "Honda Аccord", державний номерний знак НОМЕР_1 , без урахування коефіцієнту фізичного зносу становить 26 812,38 грн, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу - 16 380,02 грн.

Позивач, посилаючись на те, що вартість відновлювального ремонту його автомобіля становить 26 812,38 грн, тоді як страховиком ОСОБА_3 покрито лише витрати на суму 16 380,02 грн з урахуванням фізичного зносу, то з останньої підлягає стягненню 10 432,36 грн (26 812,38 -16380,02).

Крім того, позивач, посилаючись на те, що внаслідок пошкодження його майна з вини відповідачки, він зазнав моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 12 000,00 грн.

Також в позовній заяві ОСОБА_1 просив покласти на відповідача понесені ним судові витрати, а саме 1 984,80 грн на сплату судового збору, 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 2 300,00 грн за проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 3 000,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, ухваленого з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цій частині.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні майнової шкоди, посилаючись на відсутність доказів здійснення відновлювального ремонту на станції технічного обслуговування, оскільки не врахував наявності в матеріалах справи звіту суб`єкта оціночної діяльності, який є належним, допустимим і достатнім доказом понесення позивачем збитків.

Судом не враховано, що згідно правових висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 25.04.2018 у справі №760/5618/16-ц, від 22.04.2019 у справі №761/14285/16-ц, згідно яких за правилами ч. 1, ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є також витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права, тобто такі дії, які настануть в майбутньому.

Також судом не враховано правового висновку Верховного Суду, наведеного в постанові від 21.07.2021 у справі №757/33065/18-ц, згідно якого касаційний суд визнав помилковим висновок суду апеляційної інстанції про те, що підставою для відмови у стягненні майнової шкоди є відсутність доказів, які підтверджують факт проведення відновлювального ремонту.

Вважав, що не врахування судом першої інстанції правових позицій Верховного Суду призвело неправильного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення майнової шкоди.

Крім цього, в обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що оскільки необхідність здійснення оцінки завданої шкоди була спричинена винними діями відповідачки, то вона повинна понести витрати зі сплати вартості здійсненої оцінки.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24.04.2023 в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди та ухвалити нове судове рішення про стягнення з ОСОБА_3 майнової шкоди в розмірі 10 432,36 грн.

Позивач належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги на рішення суду від 24.04.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження представником ОСОБА_2 , який підписав та подав апеляційну скаргу, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а. с. 90).

Відповідачка також належним чином повідомлена про розгляд апеляційної скарги позивача на рішення суду від 24.04.2023 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а. с. 100).

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_3 подала відзив, в якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги. В обґрунтування відзиву посилалася на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин, які підтверджують оплату вартості відновлювального ремонту, а відтак і правомірно відмовив в задоволенні позову в цій частині.

Вказувала, що наведені позивачем постанови Верховного Суду не підлягають застосуванню, оскільки правовідносини у даній справі та у справах, які переглядалися касаційним судом, не є подібними.

Також в обґрунтування відзиву ОСОБА_3 зазначила, що задоволення судом вимог позивача про відшкодування моральної шкоди є невірним, оскільки останнім не доведено належними доказами наявності в нього моральних страждань внаслідок ДТП.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів розглядає справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 05 липня 2022 року по вул. Сверстюка, 4 в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , та автомобіля марки «Alfa Romeo», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 .

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «УПСК», відповідно до полісу №207198781.

Згідно Висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, №262/07-22 від 12 липня 2022 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , на дату дорожньо-транспортної пригоди становить 16 380,02 грн, а вартість відновлюваного ремонту без урахування фізичного зносу вузлів і деталей - 26 812,38 грн (а. с. 11-23).

25 липня 2022 року ОСОБА_1 подав до ПрАТ «УПСК» заяву про виплату страхового відшкодування, за результатами розгляду якої позивачу було перераховано страхове відшкодування у розмірі 16 380,02 грн.

02 серпня 2022 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_3 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яке мало місце 05.07.2022.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилався на те, що внаслідок ДТП з вини ОСОБА_3 йому було завдано матеріальних збитків, які за вирахуванням виплаченого страхового відшкодування, у відповідності до вимог ст. 22, 1188, 1194 ЦК України повинна сплатити відповідачка.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, яка є різницею між виплаченим страховим відшкодуванням з урахуванням фізичного зносу та вартістю відновлювального ремонту, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів оплати позивачем вартості відновлювального ремонту.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що до такого висновку суд першої інстанції дійшов за неповного з`ясування обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі абзацом 2 частини першої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в постанові від 22.04.2019 у справі №761/14285/16-ц зазначив таке: "Посилання заявника у касаційній скарзі на необхідність позивачем відремонтувати автомобіль та надати акт виконаних робіт у підтвердження понесених збитків суперечить положенням статті 22 ЦК України, відповідно до якої збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Зі змісту вказаної норми вбачається, що до збитків належать і витрати, які особа понесе у майбутньому. Крім того, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язок потерпілого надати акт виконаних робіт, тоді як розмір понесених збитків підтверджується висновком експертизи".

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом в постанові від 25.04.2018 у справі №760/5618/16-ц, в якій зокрема зазначено наступне: "Позивач звернувся до суду з метою стягнення з відповідача грошових коштів для здійснення відновлення (ремонту) пошкодженого автомобіля. Відсутність розрахункового документа за проведене відновлення транспортного засобу (ремонт) не є підставою для звільнення відповідача від виконання обов`язку та відшкодування реальних витрат, яких зазнав позивач відповідно до статті 22 ЦК України.

Верховний Суд у своєму висновку керується правилами частин першої та другої статті 22 ЦПК України, відповідно до яких реальними збитками є також витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права, тобто такі дії, які настануть в майбутньому.

Висновки про наявність права у потерпілої сторони на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, без підтвердження оплати проведеного відновлювального ремонту автомобіля, сформульовані також у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, а також у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року №61-1836св17, від 28 лютого 2018 року № 61-134св18. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначених правових висновків".

Крім того, Верховний Суд в постанові від 21.07.2021 у справі №757/33065/18-ц, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, зазначив: "Посилання апеляційного суду як на підставу відмови у стягненні шкоди у визначеному позивачем розмірі на те, що позивач не надала доказів на підтвердження факту проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, є помилковими. Позивачем заявлено вимоги про відшкодування заподіяної відповідачем шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права". При цьому, у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №757/33065/18-ц міститься посилання на вищезгадані постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №757/33065/18-ц та від 22.04.2019 у справі №761/14285/16-ц.

Також у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Вказаний висновок підтверджений Верховним Судом, зокрема і в постанові від 22 квітня 2021 року у справі №759/7787/18 (провадження №61-10773св20),

Отже, якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому, останній має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано Звіт про оцінку вартості матеріального збитку колісного транспортного засобу (КТЗ) №262/07-22 від 12.07.2022, згідно з яким:

вартість матеріального збитку, завданого «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 16 380,02 грн;

вартість відновлювального ремонту «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , без урахування фізичного зносу вузлів і деталей на дату ДТП (05.07.2022) становить 26 812,38 грн.

Також зі Звіту вбачається, що визначаючи вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 16 380,02 грноцінювач застосував коефіцієнт 0,7 фізичного зносу складових, що підлягають заміні.

Крім того, в матеріалах справи наявна ремонтна калькуляція, яка фактично є додатком до Звіту №262/07-22 від 12.07.2022. В даній ремонтній калькуляції зазначено вартість робіт, необхідних для відновлення автомобіля «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , а також вартість запасних частин (а. с. 18-19).

З наведеного слідує, що позивачем надано докази на підтвердження завданих йому збитків, у вигляді витрат, які він мусить зробити для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту) у розмірі 26 812,38 грн, з яких страховиком відповідача сплачено 16 380,02 грн як страхове відшкодування з урахування фізичного зносу.

Відповідачем вказаний розмір збитків не спростовано. Зокрема, матеріали справи не містять доказів, що відповідач звертався до належного оцінювача з метою проведення оцінки вартості матеріального збитку.

Також відповідач не звертався а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення судової автотоварознавчої експертизи, а лише у своїх відзивах на позовну заяву та на апеляційну скаргу посилався на відсутність доказів проведення відновлювального ремонту. Водночас, як вже вказувалося вище, відсутність доказів фактичного проведення відновлювального ремонту не є підставою для звільнення відповідача від виконання обов`язку та відшкодування реальних збитків, які позивач понесе для відновлення свого порушеного права шляхом ремонту автомобіля в майбутньому.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні шкоди у визначеному позивачем розмірі з тих підстав, що останній не надав доказів на підтвердження факту проведення відновлювального ремонту транспортного засобу.

Зважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією автомобіля марки «Alfa Romeo», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким на момент ДТП керувала ОСОБА_3 , була застрахована у ПрАТ «УПСК», майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

За приписами статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як вбачається з матеріалів справи, розмір завданої шкоди покривається страховою виплатою.

Проте, системний аналіз Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема статті 22, та ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092 приводить до висновку, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі законодавчих обмежень, щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Згідно правового висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі №6-691цс15, правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнту фізичного зносу) та страховим відшкодуванням виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виникає обов`язку з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі №227/2996/16-ц зазначив: "Аналіз статті 1194 ЦК України дає підстави для висновку, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, страховик відповідальної особи, яка винна в ДТП, на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків".

Аналогічні по суті висновки викладено Верховним Судом в постанові від 14.02.2018 у справі №754/1114/15-ц, від 13.06.2019 у справі №587/1080/16, від 17.10.2019 у справі №370/2787/18, від 21.02.2020 у справі №755/5374/18 та від 22.04.2020 у справі №756/2632/17.

Як вже вказувалося вище, позивачу страховиком відповідача виплачено страхове відшкодування з урахуванням фізичного зносу, а саме в сумі 16 380,02 грн.

Таким чином, різниця між виплаченою позивачу страховиком відповідача сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого в ДТП, викликана законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме врахування зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу, з урахування зносу, в сумі 10 432,36 грн (26812,38-16380,02) на підставі ст. 1194 ЦК України повинна відшкодувати особа, яка завдала таких збитків, - ОСОБА_3 .

Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вищевказаного не врахував, неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та як наслідок дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача майнової шкоди у визначеному позивачем розмірі.

Отже, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини та не врахування правових висновків Верховного Суду, щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Враховуючи те, що вирішуючи спір в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, то в силу ст. 376 ЦПК України рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів незгоди з рішенням суду про часткове задоволення позовної вимоги про відшкодування шкоди і в прохальній частині скарги позивач просив скасувати рішення суду лише в частині відмовленої позовної вимоги про стягнення майнової шкоди, а також враховуючи, що рішення суду про відшкодування моральної шкоди не оскаржено відповідачем, то суд апеляційної інстанції в силу ст. 367 ЦПК України не переглядає рішення в цій частині.

Посилання відповідачки у відзиві на апеляційну скаргу про те, що вона не погоджується з висновком суду про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, не є підставою для перегляду рішення суду в цій частині, оскільки у відповідності до вимог ЦПК України рішення суду переглядається лише за апеляційною скаргою, яку відповідачка не подавала.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов у цій справі підлягає частковому задоволенню.

Позивач у даній справі за подання позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 992,40 грн, а за подання апеляційної скарги - 1 488,60 грн, що разом становить суму 2 481,00 грн.

Беручи до уваги, що судом першої інстанції частково задоволено позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000,00 грн та враховуючи, що за наслідками апеляційного розгляду справи повністю задоволено позовну вимогу про стягнення майнової шкоди в розмірі 10 432,16 грн, колегія суддів приходить до висновку, що понесені позивачем витрати на сплату судового збору покладаються на відповідача у розмірі 1 485,62 грн, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу у розмірі 2 300 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат для здійснення оцінки пошкодженого транспортного засобу ОСОБА_1 надав квитанцію №0.0..1 від 14.10.2022 про сплату 2 300,00 грн за проведення експертизи щодо розміру завданого матеріального збитку внаслідок пошкодження автомобіля «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення майнової шкоди, то понесені позивачем витрати за проведення оцінки завданого матеріального збитку у розмірі 2 300,00 грн покладаються на відповідача.

Поруч з цим, колегія суддів не знаходить підстав для зміни розміру судових витрат на правничу допомогу, стягнутих судом першої інстанції у розмірі 3 000,00 грн, оскільки позов задоволено частково, то й відповідно витрати на правничу допомогу було задоволено частково. Більш того, апеляційна скарга не містить доводів незгоди з рішенням суду в цій частині. У відзиві на апеляційну скаргу відповідачкою також не наведено підстав для зміни розміру витрат на професійну правничу допомогу, а лише зазначено загальні норми процесуального права, якими визначено порядок щодо стягнення судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року в частині позовної вимоги про стягнення майнової шкоди - скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення цієї позовної вимоги.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 10 432 (десять тисяч чотириста тридцять дві) грн 36 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1 485 (одна тисяча чотириста вісімдесят п'ять) грн 62 коп. та витрати на проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу у розмірі 2 300 (дві тисячі триста) грн 00 коп.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ; місце проживання: АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

Л. Д. Поливач