справа № 208/8109/21
№ провадження 2/208/1271/23
УХВАЛА

20 вересня 2023 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

Головуючого судді Івченко Т.П.,

Секретар судового засідання Паталахи І.О.,

За участі:

Представника позивача адвоката Гапонець А.А.,

Представника відповідача адвоката Кулика І.Я.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області, в межах підготовчого провадження, клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення судово-почеркознавчої експертизи, суд -

встановив:

В провадженні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна «про визнання договору позики недійсним», в межах якого позивачем заявлено наступні позовні вимоги:

- визнати договір позики від 30 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про отримання позики строком до 29 грудня 2015 року в сумі 4 835 080 гривень 00 копійок недійсним.

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В межах підготовчого провадження, позивачем ОСОБА_1 подано клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи (т. 1 а.с. 208), згідно до якого заявила про поставлення перед експертами наступних питань:

-чи виконаний підпис в оригіналі договору про позику грошей від 30 жовтня 2015 року, реєстраційний № 2498 від імені особи ОСОБА_1 , чи іншою особою?

-чи виконаний підпис в оригіналі заяви про підтвердження сімейного стану від 30 жовтня 2015 року від імені особи ОСОБА_1 , чи іншою особою?

-Чи виконаний підпис в оригіналі розписи про отримання грошових коштів за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 30 жовтня 2015 року за р. № 2498 від імені особи ОСОБА_1 , чи іншою особою?

В судовому засіданні представником позивача, адвокатом Гапонець А.А. заявлено про підтримання клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення судово-почеркознавчої експертизи, з підстав того, що при розгляді цивільної справи № 203/1330/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення суми», ОСОБА_1 не заявляла про призначення експертного дослідження, та така експертиза в межах зазначеної справи не проводилася, а тому це стало підставою для звернення із даним позовом, та є необхідним проведення такої експертизи.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Кулик І.Я. заявив, що вважає клопотання не обґрунтованим та таким що не відповідає приписам ЦПК України, та є зловживанням своїми правами ОСОБА_1 яка будучи обізнана про предмет спору у справі № 203/1330/20 не оспорювала як те, що вона підписувала договір позики грошей від 30 жовтня 2015 року, особисто прибувала до приватного нотаріуса для нотаріального посвідчення зазначеного договору, та у заяві від 30 жовтня 2015 року на підтвердження сімейного стану, як і у розписці про отримання грошових коштів за договором позики. Всі ці фактичні обставини як то укладання між сторонами договору позики, та складання зазначених документів 30 жовтня 2015 року, які були посвідчені нотаріально, були предметом розгляду в межах зазначеної справи судовими інстанціями, а тому відсутні підстави для призначення почеркознавчої експертизи щодо відповідності підпису від імені ОСОБА_1 на них, так як самою ОСОБА_1 визнано що саме вона укладала і підписувала такі документи. Жодної незгоди з цим, ОСОБА_1 в межах справи № 203/1330/20 не заявляла, як і не заявляла клопотань про призначення експертного дослідження відповідності зазначеного підпису в порядку почеркознавчої експертизи.

Заслухав сторони, дослідив підстави та обґрунтування заявленого клопотання, суд приходить до наступного.

Позивач по справі № 208/8109/21 ОСОБА_1 є боржником по цивільному спору перед ОСОБА_2 , сума заборгованості складає 25 439 059,88 грн. Так, 30.10.2015 року між ОСОБА_2 , як Позикодавцем, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як Позичальником, у приміщенні приватного нотаріуса Лозенко В.В., за адресою: АДРЕСА_1 (сьогодні: АДРЕСА_2 ), було укладено нотаріальний договір про позику грошей, згідно умов якого ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4 835 080 (чотири мільйони вісімсот тридцять п`ять тисяч вісімдесят) гривень зі строком їх повернення не пізніше 29.12.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Лозенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2498.

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики грошей від 30.10.2015 року (разом із неустойкою, (штрафом, пенею), процентами у порядку ст. 1048 ЦК, індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2020 року (справа № 203/1330/20) позов задоволено та стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 заборгованість у сумі 25 439 059,88 грн.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21.04.2021 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2020 року залишено без змін.

02.02.2022 року Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду по справі № 203/1330/20 прийнято остаточне рішення, якою рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2020, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, змінено лише в частині розрахунку інфляційних втрат, процентів та нарахування пені на суму основного боргу, а в іншій частині - залишено без змін.

Так, зі змісту копії Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року у справі № 203/1330/20 провадження № 2/203/739/2020 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення суми» (т. 2 а.с.60-63) вбачається, що 21 квітня 2020 року позивач пред`явив через суд цей позов на предмет повернення позики в сумі боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та виплати процентів за користування нею з листопада 2015 року з підстав часткової сплати відповідачем свого боргу з простроченням виконання зобов`язання, строк якого погоджувався сторонами на два місяці, що відповідно до умов договору забезпечений пенею в розмірі 0,5 % за кожен день прострочення, а так само на предмет покладення цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання з нарахуванням згідно ст. 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми, у зв`язку з чим з урахуванням наступних уточнень просив разом стягнути 43921563 гривні 17 коп.

Відповідач у поданому відзиві в повному обсязі позов не визнала, категорично заперечивши безгрошовістю (безвалютністю) договору позики згідно ст. 1051 ЦК України та будь-які виплати нею коштів позивачу, стверджуючи про сплив і спеціальної, і загальної позовної давності, а, окрім того, посилалася на значне перевищення пенею розміру збитків і подвійне притягнення її до цивільної відповідальності всупереч ст. 61 Конституції України.

Тобто у зазначеному рішенні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі 203/1330/20 відображено, що ОСОБА_1 не заявляла про те, що вона не укладала договору позики 30 жовтня 2015 року, проте заявляє про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, та незгоду з розміром пені заявлену ОСОБА_2 ..

Згідно до встановлених фактичних даних та обставин викладених судом у судовому рішенні, суд встановив, що «…30 жовтня 2015 року у м. Дніпрі з відома та згоди своєї дружини ОСОБА_2 , позивач, передав у власність ОСОБА_1 , відповідачу, під її власноручну розписку 4835080 гривень на умовах укладеного з нею відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 2498 (т. 2 а.с. 39-40, 42).

За умовами цього договору, що обов`язкові для його сторін згідно з ст. 629 ЦК України, відповідач з підтвердженням одержання до підписання договору грошей у всій сумі, взяла на себе зобов`язання позичальника повернути цю позику строком до 29 грудня 2015 року з можливістю виконання частинами за окремою домовленістю сторін, що мала виконати згідно із ст.526 ЦК України. Своєчасність виконання зобов`язання за умовами пункту 8 цього договору забезпечений пенею в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

ОСОБА_1 сплатила 50000 гривень 22 квітня 2016 року і по 75000 гривень 04 листопада 2016 року та 16 травня 2017 року, які за досягнутою домовленістю ОСОБА_2 зарахував на погашення сплати основної суми боргу, про що видав відповідні розписки (т. 2 а.с. 105-107).

Суд на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях представника позивача, тісно пов`язаних з наданими приватним нотаріусом копіями договору і боргової розписки, в їх сукупності з розписками позикодавця про прийняття виконання частинами, згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України дійшов стійкого внутрішнього переконання відповідно до ст.545 ЦК України в істинності грошового боргу відповідача, яка порушила умову про строк виконання з частковим поверненням визначеної договором грошової суми, чим обґрунтовується це рішення згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України на балансі ймовірностей за практикою його тлумачення в § 43 рішення Європейського Суду з прав людини від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (скарга №22750/02).

Зокрема, відповідач не заперечувала справжності свого підпису у борговій розписці та в договорі про позику грошей, що зберігаються у справах приватного нотаріуса. На відповідність справжньої волі відповідача її волевиявленню непрямо вказує зроблена нотаріусу заява відповідача про її сімейний стан на момент укладення реального договору позики (т. 2 а.с. 41).

Та за наслідком судового розгляду, судом ухвалено про задоволення позовних вимог частково, а саме: «…Стягнути на користь ОСОБА_2 , (данні особи) з ОСОБА_1 (данні особи) 7048334 грн. 40 коп. основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3595931 грн. 35 коп. процентів за користування позикою, 14183344 грн. 80 коп. пені, 611449 грн. 33 коп. трьох процентів річних від простроченої суми, а разом 25439059 гривень 88 коп. (двадцять п`ять мільйонів чотириста тридцять дев`ять тисяч п`ятдесят дев`ять гривень 88 коп.). До моменту виконання цього рішення на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт пеню за відсотковою ставкою 0,5% в день і проценти на рівні облікової ставки Національного банку України плюс три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму всіх видів відсотків і пені, що підлягає виплаті ОСОБА_2 , (данні особи) за правилами обчислення простих точних процентів. В іншій частині вимог - відмовити….».

Крім того, зі змісту копію Постанови Колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 203/1330/20 провадження № 22-ц/803/3549/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення суми» (т. 2 а.с. 64-67), судом встановлено: що ОСОБА_1 «…не погодившись з вказаним рішенням суду, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів. Зазначає, про безгрошовість договору позики та вказує, що договір позики укладався лише з метою приховання участі позивача у господарській діяльності частково належного відповідачу підприємства ПП «Восток-2». Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не перевірив фінансову спроможність позивача запозичити вказану суму в договорі позики. Вважає, що судом першої інстанції не встановлено справжню правову природу договору позики. Також, зазначає, що боргове зобов`язання повинно було бути виконане не пізніше 29 грудня 2015 року, борг нею частинами не повертався, а долучені позивачем розписки в розумінні ст ст. 77-80 ЦПК України не свідчать про вчинення відповідачем дій про визнання боргу протягом строку позовної давності, тому вважає, що суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права, оскільки повинен був відмовити у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом позовної давності, який розпочав свій перебіг з 30 грудня 2015 року і закінчився 30 грудня 2018 року, однак до суду позивач звернувся лише 21 квітня 2020 року, тобто вже зі спливом строку позовної давності, при цьому не подавши ніяких обґрунтованих заяв про поновлення пропущеного ним строку (а.с.129-135, т.2).

Судом встановлено, що «… Із тексту договору позики від 30 жовтня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4 835 080 грн (п. 1 Договору), строком до 29.12.2015 року (п.2. Договору).

Крім того, відповідно до п. 5 Договору позичальник, ОСОБА_1 свідчить, що гроші від позикодавця ОСОБА_2 отримала повністю до підписання згаданого договору (а.с.13, т.1).

За таких обставин, з договору позики від 30 жовтня 2015 року вбачається факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 вказаної грошової суми до підписання договору, що на думку колегії суддів, засвідчує факт отримання грошових коштів відповідачем у позивача у борг і містить умови їх повернення.

Отже, укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику….».

Зазначені доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів відхилила, виходячи з наступного:

З пункту 7 договору позики вбачається, що сторони свідчать про те, що вони не приховують обставини, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких сторони зобов`язані утримувати за законом чи договором; договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладання договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, вони вільно володіють українською мовою.

Також, на відповідність справжньої волі відповідача її волевиявленню непрямо вказує зроблена нотаріусу заява відповідача про її сімейний стан на момент укладення реального договору позики (т. 2 а.с. 41).

Таким чином, сторони визначили всі його істотні умови; відповідно до вказаного договору позивач передав кошти відповідачу, а останній зобов`язався їх їй повернути на умовах та в строки визначені договором; він відповідає умовам ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, та відповідно сторони своїми підписами підтвердили …».

Відповідачем зазначений договір позики не оспорено, належними та беззаперечними доказами не доведено, що підписання нею вищезазначеного договору було укладено лише з метою приховання участі позивача у господарській діяльності частково належного відповідачу підприємства ПП «Восток-2»…».

Також, за змістом Постанови - Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, перевіривши здійсненні розрахунки стягнутих сум та вирішуючи вимоги позивача, колегія суддів вважає висновки суду, про стягнення 7 048 334, 40 грн основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3 595 931, 35 грн процентів за користування позикою, 14 183 344, 80 грн пені, 611 449, 33 грн трьох процентів річних від простроченої суми, вірними.

На підставі чого, суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року - залишив без змін.

Крім того, зі змісту копії Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової плати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 203/1330/20 провадження № 61-8410св21 за наслідком розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року під головуванням судді Колесніченко О.В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення грошових коштів» (т. 2 а.с. 68-76), згідно до якого:

Судом встановлено, що «…30 жовтня 2015 року у м. Дніпрі з відома та згоди своєї дружини ОСОБА_2 , передав у власність ОСОБА_1 під її власноручну розписку 4 835 080 грн на умовах укладеного з нею відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 2498 (а. с. 39, 40 том 1, а. с. 42, том 2).

За умовами цього договору, відповідач з підтвердженням одержання до підписання договору грошей у всій сумі, взяла на себе зобов`язання позичальника повернути цю позику строком до 29 грудня 2015 року з можливістю виконання частинами за окремою домовленістю сторін, що мала виконати згідно із статтею 526 ЦК України.

Своєчасність виконання зобов`язання за умовами пункту 8 цього договору забезпечене пенею в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

ОСОБА_1 сплатила 50 000 грн 22 квітня 2016 року і по 75 000 грн 04 листопада 2016 року та 16 травня 2017 року, які за досягнутою домовленістю ОСОБА_2 зарахував на погашення сплати основної суми боргу, про що видав відповідні розписки (а. с. 105-107 том 2 )…».

Також Верховним Судом зроблений висновок, що «…колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що з договору позики від 30 жовтня 2015 року вбачається факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 вказаної грошової суми до підписання договору, що на думку колегії суддів, засвідчує факт отримання грошових коштів відповідачем у позивача у борг і містить умови їх повернення. Укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику…».

Та за наслідком розгляду касаційної скарги, Верховним Судом постановлено:

«…Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, в частині стягнення інфляційних втрат та процентів змінити, зменшивши розмір інфляційних втрат - до 1 114 428 (одного мільйона ста чотирнадцяти тисяч чотириста двадцяти восьми) гривень 48 (сорока восьми) копійок, розмір процентів - до 177 771 (ста семидесяти семи тисяч сімсот сімдесяти однієї) гривні 98 (дев`яноста восьми) копійок і розмір пені до 8 482 196 (восьми мільйонів чотириста вісімдесяти двох тисяч сто дев`яносто шести) гривень 40 (сорока) копійок з наведених у мотивувальній частині цієї постанови підстав.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, змінити в частині визначення того, що до моменту виконання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт пеню за відсотковою ставкою 0,5 % в день і проценти на рівні облікової ставки Національного банку України плюс три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму всіх видів відсотків і пені, що підлягає виплаті ОСОБА_2 за правилами обчислення простих точних процентів.

Викласти абзац третій резолютивної частини рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року в наступній редакції «до моменту виконання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт три відсотки річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті ОСОБА_2 за правилами обчислення простих точних процентів».

Таким чином, в межах цивільної справи 203/1330/20 ОСОБА_1 не оспорювала договір позики укладений між нею та ОСОБА_2 , від 30 жовтня 2015 року, який був посвідчений нотаріально, не заявляла про те що вона його підписувала, як і заяву та розписку, не заявляла клопотань про призначення судової-почеркознавчої експертизи, а визнавала про факти підписання, посилаючись на природу укладеного договору, та підстави підписання таких документів.

Зазначене стало оцінкою судом як першої, апеляційної та касаційної інстанції, в межах цивільної справи 203/1330/20.

Так, згідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України, - Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, - Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Ч. 2 ст. 102 ЦПК України визначено, що предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Згідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України, Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом враховується, що обставини укладання 30 жовтня 2015 року у м. Дніпрі договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 2498, написання власноручно ОСОБА_1 розписки про отримання нею від ОСОБА_2 4835080 гривень на умовах укладеного з нею зазначеного договору, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, з відома та згоди дружини ОСОБА_2 , як і підписання їх безпосередньо ОСОБА_1 у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., а саме - договору, розписки та заяви про склад сім`ї, що було встановлено судовими рішеннями в межах цивільної справи № 203/1330/20, які набрали законної сили, за змістом яких відображено, що ОСОБА_1 , як відповідач у справі № 203/1330/20 не заперечувала справжності свого підпису у борговій розписці та в договорі про позику грошей, що зберігаються у справах приватного нотаріуса. На відповідність справжньої волі відповідача її волевиявленню непрямо вказує зроблена нотаріусу заява відповідача про її сімейний стан на момент укладення реального договору позики (т. 2 а.с. 41), а тому у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, такі обставини як встановлені рішення суду, не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи.

На підставі зазначеного, згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, клопотання позивача ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню, так як заявлені для з`ясування обставини в межах поданого клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи, в порядку ст.ст. 102, 103 ЦПК України, як то виконання підпису у договорі позики, заяві про підтвердження сімейного стану, як і розписці про отримання грошових коштів, вже були предметом дослідження в межах цивільної справи № 203/1330/20, та встановлені судовими рішеннями:

1)Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року у справі № 203/1330/20 провадження № 2/203/739/2020 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення суми» (т. 2 а.с.60-63);

2)Постановою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 203/1330/20 провадження № 22-ц/803/3549/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення суми» (т. 2 а.с. 64-67);

3)Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової плати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 203/1330/20 провадження № 61-8410св21 за наслідком розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року під головуванням судді Колесніченко О.В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення грошових коштів» (т. 2 а.с. 68-76).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 83, 102-104, 182-183, 258-260 ЦПК України, суд

постановив:

Клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення судово-почеркознавчої експертизи, - залишити без задоволення.

Згідно до ст. 353 ЦПК України, ухвала окремому оскарженню від рішення суду не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Повний текст ухвали складений 20 вересня 2023 року.

Суддя Івченко Т. П.