Ухвала

Іменем України

15 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 405/6598/20

провадження № 61-13100ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Єгорової С. М., Чельник О. І., у справі за поданням старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олени Грайрівни про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, стягувачі: акціонерне товариство «Піреус банк МКБ», акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», боржник - ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР Департаменту ДВС МЮУ) Григорян О. Г. звернулася з поданням про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Подання мотивовано тим, що на виконанні у ВПВР Департаменту ДВС МЮУ перебуває зведене виконавче провадження № 53263717 з примусового виконання виконавчих документів щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь юридичних осіб заборгованості у загальному розмірі 343 976 707,92 доларів США, 12 788 343,65 Євро та 858 835 050,86 грн.

Згідно з матеріалами зведеного виконавчого провадження та поданої боржником декларації про доходи та майно боржника - фізичної особи встановленого зразка, боржник не володіє будь-яким нерухомим або рухомим майном. На рахунках, відкритих боржником у банківських установах, кошти для виконання зобов`язань, покладених рішеннями судів, відсутні.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності на об`єкти нерухомого майна за боржником не зареєстровано.

ОСОБА_1 зареєстрований та фактично проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

27 серпня 2020 року до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ надійшло клопотання стягувача - АТ «Державний ощадний банк України» щодо звернення до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника - квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку не зареєстровано у встановленому законом порядку. За змістом вказаного клопотання, постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 було задоволено позов ПАТ «Піреус Банк» МКБ до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і визнано недійсним укладений 08 жовтня 2015 року останніми договір дарування вказаної квартири.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та незважаючи на визнання недійсним договору дарування, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 , що, позбавляє державного виконавця права самостійно звернути стягнення на зазначений об`єкт нерухомого майна.

З урахуванням того, що будь-яке інше рухоме та нерухоме майно у боржника відсутнє, єдине майно, за рахунок якого можливо виконати рішення судів, є квартира АДРЕСА_1 .

За таких обставин державний виконавець просив вирішити питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить боржнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 лютого 1998 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. за № 341 та зареєстрованого Кіровоградським бюро технічної інвентаризації 27 травня 1998 року за № 767/4.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року у задоволенні подання відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

на момент звернення державного виконавця з поданням у боржника ОСОБА_1 є відкриті рахунки у банківських установах. Крім того, боржник отримує заробітну плату від трьох роботодавців, на яку звернено стягнення в рахунок погашення боргу перед стягувачами;

право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 та наслідки визнання недійсним договору дарування вказаної квартири Верховним Судом не застосовувалися;

у зазначеній квартирі проживає малолітня дитина боржника і звернення стягнення на квартиру призведе до порушення прав останньої;

врахувавши вказані обставини у сукупності, суд першої інстанції зробив висновок про відсутність підстав для звернення державного виконавця до суду з поданням на підставі частини десятої статті 440 ЦПК України.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року апеляційні скарги АТ «Державний ощадний банк України» та АТ «Державний експортно-імпортний банк України» залишено без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

ухвала суду першої інстанції є законною, зміні чи скасуванню не підлягає. Апеляційний суд зазначив, що відсутність реєстрації за ОСОБА_1 права власності на вказану квартиру сама по собі не може бути перешкодою для звернення стягнення на неї в порядку виконання судового рішення. Аналогічного висновк дійшов Верховний Суд у постанові від 11 травня 2021 року в справі № 554/4712/15-ц, провадження № 61-17799св20 та постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 310/5140/14, провадження № 61-1842св20;

вимоги Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5) (далі - Інструкції з організації примусового виконання рішень), і Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2831/5, покладають на державного або приватного виконавця зобов`язання у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду;

встановивши, що в матеріалах справи відсутні відомості про звернення державного виконавця до органу опіки та піклування з поданням про надання дозволу на звернення стягнення на квартиру ОСОБА_1 в якій, крім інших осіб, проживає дитина, апеляційний суд зазначив про правильність висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні подання державного виконавця про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 ;

апеляційний суд також врахував, що державний виконавець не позбавлений можливості продовжувати виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

Постановою Верховного Суду від 31 травня 2023 року касаційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Постанову Кропивницького апеляційного суду від 16 червня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що:

матеріали справи не містять доказів того, що в рамках зведеного виконавчого провадження № 53263717 державним виконавцем розпочато процедуру реалізації квартири АДРЕСА_1 , а саме визначення його вартості та звернення державного виконавця до організатора електронних торгів з відповідною заявкою;

частина четверта статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частина десята статті 440 ЦПК України, якими визначено порядок звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, не містять вимог про попереднє отримання дозволу органів опіки та піклування. Не містить таких положень і законодавство, що регулює надання відповідного дозволу;

суд апеляційної інстанції помилкового послався на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19), оскільки у справі, яка переглядалась Верховним Судом, боржник оскаржував дії приватного виконавця щодо передачі на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мають неповнолітні діти;

у справі, яка переглядається, квартира АДРЕСА_1 , на реалізацію не передавалася, тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин пункту 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень;

дійшовши помилкового висновку про обов`язковість попереднього дозволу органів опіки та піклування для вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, суд апеляційної інстанції не перевірив доводи вказаного подання державного виконавця щодо наявності підстав для його задоволення та не надав оцінки поданим державним виконавцем доказам;

суд апеляційної інстанції не надав оцінки висновкам суду першої інстанції про те, що у ОСОБА_1 є відкриті рахунки у банківських установах та отримання боржником заробітної плати, на яку звернено стягнення в рахунок погашення боргу перед стягувачами; в порушення статті 382 ЦПК України не навів у мотивувальній частині постанови доводів, за якими він погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції, тому дійшов передчасного висновку про залишення без змін ухвали місцевого суду.

Оскарженою постановою Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2023 року апеляційні скарги АТ «Державний ощадний банк України» та АТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено. Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 листопада 2020 року скасовано.

Ухвалено нове судове рішення, яким подання старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МУЮ Григорян О. Г. про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку, задоволено.

Звернуто стягнення на нерухоме майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 лютого 1998 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. по реєстру № 341, зареєстрованого Кіровоградським БТІ 27 травня 1998 року за № 767/4. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, вирішується судом в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19 (провадження № 61-9215св20);

при розгляді справ указаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 задоволено позов ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований за № 2648 (том 1 а. с. 35-40). Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Григорян О. Г. від 13 жовтня 2020 року у зведеному виконавчому провадженні № 53263717 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 41-42);

зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 жовтня 2020 року № 227888013 суд встановив, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 (том 1 а. с. 44-45). Таким чином, ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування, укладеного між нею та боржиком, яке рішенням суду визнано недійсним, проте, реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру не відновлено в установленому законом порядку, що перешкоджає виконанню судових рішень державним виконавцем;

даних про те, що боржник добровільно задовольнив вимоги стягувачів у повному обсязі та повернув борг, матеріали справи не містять, а сума заборгованості є значною. В той же час, державним виконавцем проведені усі можливі заходи за зведеним виконавчим провадженням, зокрема, шляхом звернення стягнення на заробітну плату, та накладення арешту на нерухоме майно, проте, ці дії не призвели до задоволення вимог стягувачів. Тому існують підстави для задоволення подання, оскільки державним виконавцем у повному обсязі вчинені виконавчі дії щодо встановлення наявності у боржника рухомого чи нерухомого майна, коштів, дотримані вимоги Закону України «Про виконавче провадження», іншого майна, окрім арештованого, не виявлено, звернено стягнення на заробітну плату, проте, з огляду на значну суму заборгованості, вжитих державним виконавцем заходів недостатньо для повного виконання рішення суду про стягнення боргу. Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19 (провадження № 61-16321св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 310/5140/14 (провадження № 61-1842св20). Суд першої інстанції не врахував, що борг ОСОБА_1 не повернуто, державним виконавцем проведені усі можливі заходи за виконавчим провадженням, а боржник не вчиняє дії щодо відновлення реєстрації права власності на спірну квартиру;

суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні подання, посилався на те, що право власності на об`єкт нерухомого майна, зареєстровано за ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, а після визнання договору дарування від 08 жовтня 2015 року, укладеного між останньою та ОСОБА_1 , недійсним, наслідки недійсності правочину не застосовані. Проте визнання правочину за яким боржник відчужив майно недійсним, свідчить про те, що він є власником спірного майна, проте, право власності на останнє не зареєстроване у встановленому законом порядку, що є підставою для звернення державного виконавця з подання про звернення стягнення на майно в порядку статті 440 ЦПК України;

апеляційний суд зазначив, що не погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що державним виконавцем не надано доказів на підтвердження того, що ним було здійснено всі необхідні дії щодо належного та повного встановлення матеріального та майнового стану боржника, з огляду на те, що черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем, який в ході проведення виконавчих дій має звернути стягнення на усе майно, що зазначене у виконавчому документі, і порядок звернення стягнення у даному випадку значення немає;

матеріали справи не містять доказів того, що в рамках зведеного виконавчого провадження № 53263717 державним виконавцем розпочато процедуру реалізації квартири АДРЕСА_1 , а саме визначення його вартості та звернення державного виконавця до організатора електронних торгів з відповідною заявкою. Оскільки, судове рішення про звернення стягнення на майно боржника є тільки передумовою реалізації майна, на яке звернуто стягнення, висновки суду першої інстанції про порушення права на житло малолітньої дитини боржника, є передчасними. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними постанові від 31 травня 2023 року у справі, що є предметом розгляду.

01 вересня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2023 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

апеляційним судом помилково зроблено висновок про те, що саме по собі визнання правочину недійсним свідчить про те, що боржник є власником квартири, оскільки стягувач не звертався до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності правочину ані одночасно з пред`явленням вимоги про визнання договору недійсним, ані окремо від неї і судом рішення про застосування наслідків недійсності договору не приймалось, а відтак правові наслідки визнання правочину недійсним, встановлені частиною першою статті 216 ЦК України, не застосовувались;

з огляду на положення статті 334 ЦК України, ОСОБА_3 набула право власності на квартиру в установленому законом порядку та наразі є її законним власником, що підтверджується відповідним записом про державну реєстрацію права власності;

у частині четвертій статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частині десятій статті 440 ЦПК України знаходить своє відображення ситуація, за якої боржник фактично володіє та користується нерухомим майном, право власності на яке у встановленому законом порядку не зареєстровано за будь-якою особою. У цій справі право власності на квартиру зареєстровано за іншою особою і підстави для скасування реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру відсутні у зв`язку із ненастанням правових наслідків визнання договору недійсним, а боржник не володіє та не користується квартирою. Указане свідчить про відсутність правових підстав для звернення державного виконавця з поданням на підставі частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частини десятої статті 440 ЦПК України;

судом зазначено, що державним виконавцем у повному обсязі вчинені виконавчі дії щодо встановлення наявності у боржника рухомого чи нерухомого майна, коштів, проте, з огляду на значну суму заборгованості, вжитих державним виконавцем заходів недостатньо для повного виконання рішення суду про стягнення боргу. Разом з тим, суд не зазначив, які заходи/виконавчі дії щодо примусового виконання судових рішень вжив та ще повинен вжити державний виконавець та обмежився лише формальними твердженнями; судові рішення про стягнення з боржника заборгованості фактично виконуються шляхом відрахувань із заробітної плати боржника. Відповідно до частини другої статті 70 Закону України Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення заборгованості у повному обсязі;

боржник не ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього відповідними судовими рішеннями та здійснює погашення заборгованості у порядку передбаченому законодавством, що свідчить про незаконність звернення стягнення на нерухоме майно, як крайнього заходу.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що у ВПВР Департаменту ДВС МЮУ перебуває зведене виконавче провадження № 53263717 з примусового виконання виконавчих документів щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Піреус банк МКБ», ПАТ «Державний ощадний банк України», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» коштів в загальному розмірі 343 976 707, 92 доларів США, 12 788 343,65 Євро та 858 835 050, 86 грн.

Згідно поданої 20 січня 2020 року ОСОБА_1 до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ декларації про доходи та майно боржника і його письмових пояснень щодо виконання судових рішень від 20 січня 2020 року ОСОБА_1 займає посади директора у ПП «Вісма», ТОВ «Мастерброк» і ТОВ «Футбольний клуб «Зірка»; із заробітної плати боржника утримуються грошові кошти на виконання судових рішень (за період з липня до грудня 2019 року утримано 31 451,92 грн). Крім того, з банківського рахунку боржника в АТ «Таскомбанк» списано 34 562,76 грн на виконання судових рішень.

27 серпня 2020 року до ВПВР Департаменту ДВС МЮУ звернувся АТ «Державний ощадний банк України» із заявою, в якій просив державного виконавця звернутись до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника - квартиру АДРЕСА_1 .

08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований за № 2648, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17: задоволено позов ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Зубко О. П. та зареєстрований за № 2648.

Станом на момент звернення державного виконавця з поданням право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру не зареєстровано.

Згідно змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 жовтня 2020 року № 227888013 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 .

Постановою старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС МЮУ Григорян О. Г. від 13 жовтня 2020 року у зведеному виконавчому провадженні № 53263717 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно (частини третя та четверта статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця (частина десята статті 440 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року в справі № 488/3753/17-ц (провадження № 61-17011сво19) зроблено висновок, що «розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб) є виконанням судових рішень, як заключного етапу у процесі реалізації захисту цивільних прав. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Правовідносини з виконання судових рішень є триваючими до тих пір, поки судове рішення не буде виконане у порядку, передбаченому законом».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2023 року в справі № 2-2727/11 (провадження № 61-8007св23) вказано, що:

«відповідно до частини третьої та четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірку, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстроване в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність державної реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, вирішується судом в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19 (провадження № 61-9215св20).

При розгляді справ указаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ураховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що боржник не має грошових коштів та іншого майна, на яке приватним виконавцем може бути звернуто стягнення з метою виконання рішення суду, дійшов правильного висновку про задоволення подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку».

За схожих обставин в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19 (провадження № 61-16321св19) зазначено, що:

«житловий будинок з відповідними надвірними будівлями по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_5 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя. За договором дарування від 13 квітня 2012 року, посвідченого Першою Кам`янець-Подільською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_5 за згодою дружини ОСОБА_1 подарував указаний житловий будинок своєму синові ОСОБА_2.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 11 квітня 2014 року, цей договір дарування визнано недійсним. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірне домоволодіння не скасовано, а державна реєстрація права власності ОСОБА_5 і ОСОБА_1 на нерухоме майно не відновлена. Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Задовольняючи подання старшого державного виконавця Кам`янець-Подільського МВ ДВС ГТУЮ у Хмельницькій області Волкової О. В. суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частини домоволодіння по АДРЕСА_1, разом із тим це право боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, що перешкоджає виконанню судового рішення».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2022 року в справі № 296/11276/13-ц (провадження № 61-16227св21) зазначено, що:

«доводи касаційної скарги про неможливість звернення стягнення на спірний будинок у зв`язку з тим, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не скасовано запис про державну права власності на нього за ОСОБА_5 є необґрунтованими, оскільки правова підстава, згідно з якою вчинено такий запис відпала (постановою Житомирського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року визнано недійсним договір дарування, укладений 05 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О., зареєстрований у реєстрі за № 4993), і очевидним є те, що ОСОБА_2 не вчиняє дії щодо поновлення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ним».

Апеляційний суд встановив, що:

державним виконавцем у повному обсязі вчинені виконавчі дії щодо встановлення наявності у боржника рухомого чи нерухомого майна, коштів, дотримані вимоги Закону України «Про виконавче провадження», іншого майна, окрім арештованого, не виявлено;

звернено стягнення на заробітну плату боржника, проте, з огляду на значну суму заборгованості, вжитих державним виконавцем заходів недостатньо для повного виконання рішення суду про стягнення боргу;

єдине майно, за рахунок якого можливо виконати рішення судів, є квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку не зареєстровано в установленому законом порядку.

Встановивши, що існують підстави для задоволення подання виконавця, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про скасування ухвали суду першої інстанції та задоволення подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Кропивницького апеляційного суду від 10 серпня 2023 року у справі за поданням старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Григорян Олени Грайрівни про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, стягувачі: акціонерне товариство «Піреус банк МКБ», акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», боржник - ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков