КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Остапчук Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Київської міської прокуратури. Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправомірними рішеннями, діями (бездіяльністю) органів слідства та прокуратури, -

встановив:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди спричиненої неправомірними рішеннями, діями (бездіяльністю) органів слідства та прокуратури.

Позовні вимоги мотивує тим, що першим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві, за процесуального керівництва прокуратури Київської області проводиться досудове розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні № 0000832 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 365 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 у справі № 757/18443/22-к вдруге у вказаному кримінальному провадженні скасовано постанову старшого слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Архипенка Р.І. від 30 липня 2021 року про закриття вказаного кримінального провадження. Ухвала обґрунтована невиконанням слідчим свого обов`язку доказування правомірності закриття вказаного кримінального провадження.

Про злочинні дії поліцейського патрульної поліції, передбачені статтями 365, 397 КК України, до прокуратури м. Києва позивач подав повідомлення про злочин від 11 травня 2017 року, за яким на виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 01 червня 2017 року зареєстровано кримінальне провадження №0000832 від 03 липня 2017 року згідно статті 365 КК України.

Вказує, що слідством та прокуратурою не виконано вимоги ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 01 червня 2017 року і не зареєстровано кримінальне провадження згідно статті 397 КК України, про що вказувалося у повідомленні позивача про злочин від 11 травня 2017 року.

Вказує, що наведені обставини свідчать про умисне затягування слідчими та прокурорами проведення досудового розслідування та є підтвердженням наявності спільної вини відповідачів, їх системної протиправної поведінки, яка полягає у злочинній бездіяльності, порушенні розумних строків досудового розслідування та є підтвердженням наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяння позивачу моральної шкоди.

Саме бездіяльність слідчих, процесуальних допущена під час проведення досудового розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні є для позивача психотравмуючою, внаслідок якої спричинено значні довготривалі психологічні та душевні страждання та стреси, що є основою правового поняття моральної шкоди.

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути з відповідачів моральну шкоду, розмір якої оцінює у 2 145 000,00 гривень.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові №916/1423/17 від 03 вересня 2019 року, надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність.

Зазначає, що факти порушення права установлено ухвалами слідчих суддів і не потребують доказуванню.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

03 липня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Територіального управління ДБР, розташованого у місті Києві.

Вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою, такою, що не спростовує висновки суду першої інстанції.

Зазначає, що всі дії слідчих ТУ ДБР у м. Києві в межах виконання ухвал суддів в судових справах вчинені в межах та у строки відповідно до чинного законодавства України. Жодних порушень прав, свобод чи інтересів скаржника із сторони ТУ ДБР у м. Києві не було.

Вказує, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, пов`язував завдання йому моральних страждань із неналежним здійсненням органами досудового слідства розслідування кримінального провадження, зокрема надмірною тривалістю досудового розслідування. Обґрунтував тим, що бездіяльність слідчих, процесуальних прокурорів під час проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000832 від 03 липня 2017 року є психотравмуючим для нього, внаслідок чого йому спричинено значні довготривалі психологічні та душевні страждання і стреси.

Проте вказані обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими.

Вказує, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, зміст яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Жодних з перелічених у частині 2 статті 23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, ТУ ДБР у м. Києві, не вчинено.

Звертає увагу, що ухвали слідчих суддів про задоволення скарг ОСОБА_1 на постанови слідчого про закриття кримінального провадження свідчать про реалізацію ним передбаченого Кримінальним процесуальним кодексом України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

В обґрунтування відзиву посилається на правові висновки Верховного Суду, викладених у постановах від 12 березня 2019 року №920/715/17, від 19 травня 2021 року №686/27967/19, від 04 липня 2018 року №641/2328/17, від 31 жовтня 2018 року №646/5224/17, від 23 січня 2019 року №308/1990/16-ц від 16 листопада 2020 року №686/16839/19 та інші.

Вказує, що рішення про визнання протиправною бездіяльність слідчого органу досудового розслідування під час досудового розслідування за кримінальним провадженням №0000832 від 03 липня 2017 року щодо оскарження недотримання розумних строків компетентними органами не приймалось. Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про спричинення позивачу значних довготривалих психологічних та душевних страждань і стресів внаслідок закриття кримінального провадження, причинний зв`язок між діями посадових осіб ТУ ДБР у м. Києві та настання тих негативних наслідків, про які вказує скаржник.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Представник відповідача - Ковальова А.Г. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, пославшись на її необґрунтованість.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції зробив висновок, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадової особи та наслідками, зазначеними позивачем у позові. При цьому, сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не являється достатньою підставою для висновку про наявність в справі підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками та зазначає про таке.

З матеріалів справи убачається, що прокурором прокуратури м. Києва 03 липня 2017 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000832 за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 365 КК України.

Здійснення досудового розслідування доручено слідчим третього слідчого відділу прокуратури міста Києва.

За результатами досудового розслідування 31 липня 2017 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України, зокрема через неодноразові неявки ОСОБА_1 на виклик слідчого та неможливістю у зв`язку з цим встановити суму заподіяної шкоди.

Ухвалою слідчого суді Дніпровського районного суду міста Києва від 09 липня 2018 року у справі № 755/5429/18 постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано, а досудове розслідування кримінального провадження - відновлено.

За результатами подальшого досудового розслідування 16 листопада 2018 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження з тих же підстав.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 28 травня 2019 року у справі № 755/5429/18 постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано, а досудове розслідування кримінального провадження - відновлено.

У зв`язку з початком роботи Державного бюро розслідувань та ліквідацією слідчих підрозділів в органах прокуратури, подальше досудове розслідування було доручено слідчим першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві.

За результатами досудового розслідування 30 липня 2021 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року у справі № 757/18443/'22-к зазначене рішення скасовано.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 641/5005/20 (провадження № 61-19219св21) зазначено, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадової особи та наслідками, зазначеними позивачем у позові. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові №916/1423/17 від 03 вересня 2019 року колегія суддів відхиляє та зазначає про таке.

У вказаній постанові Верховний Суд вказав, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Разом з цим, суд звернув увагу, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

У справі, що переглядається Київським апеляційним судом, позивачем жодним чином не обґрунтовано та не доведено факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому завдано моральної шкоди.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції вірно вказав, що позивач не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння моральних страждань, встановлення факту протиправності дій, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) правоохоронних органів, а відтак правильними є висновки суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Будь-яких обґрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції скаржником не наведено.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 20 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді С.М. Верланов

М.В. Мережко