КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 760/6199/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8669/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Шереметьєва Л.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Гаращенко Д.Р., Ящук Т.І.

при секретарі - Ольшевський П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерне компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою представника Приватного акціонерного товариства «Акціонерне компанія «Київводоканал» - Плясуна Олександра Івановича на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 08 лютого 2023 року,

встановив:

у травні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача кошти в сумі 192 275 грн. 75 коп., яка складається з заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання - 156 722 грн. 53 коп., 3% річних - 8 947 грн. 34 коп. та інфляційних втрат - 26 605 грн. 88 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 08 лютого 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновку суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - Тараненка С.В. , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що відповідач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , до якої ПрАТ «АК «Київводоканал» надаються послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення. Вказував, що за вказаною квартирою існує заборгованість, яку просив стягнути на свою користь.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 08 лютого 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача, як співвласниці 1/3 частини квартири, а також не надано доказів про те, що він звертався з вимогами про погашення заборгованості до відповідача, як спадкоємиці боржника.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 15, 16, 322, 360, 509, 633, 634, 639, 1216, 1218, 1281, 1282 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не враховано те, що правовідносини з централізованого постачання холодної води та водовідведення у нього з відповідачем виникли на підставі публічної оферти, і він має право на стягнення заборгованості з будь-кого з співвласників квартири. Вказував, що відповідач одночасно зі спадкуванням 1/3 частини квартири успадкувала також і всю заборгованість з надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необгрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 з 19 травня 2021 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

З наданого до суду розрахунку заборгованості за особовим рахунком № НОМЕР_1 вбачається, що заборгованість відповідачем нараховувалась з травня 2016 року. При цьому доказів про те, хто є власником зазначеного особового рахунку позивач до суду не надавав. Також в матеріалах справи відсутні докази і про те, хто є власником інших 2/3 частин квартири та від кого відповідачем успадкована 1/3 її частина.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно частини другої статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем майна незалежно від настання строку вимоги.

Частиною четвертою статті 1281 ЦК України передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою, третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач з вимогами до відповідача, як спадкоємця боржника, не звертався, при цьому просить про стягнення з відповідача заборгованості з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат за весь період нарахування заборгованості, в тому числі до набуття нею права власності на частину квартири.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. При цьому такими учасниками є: споживач, виробник, виконавець. Виробник може бути одночасно і виконавцем.

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує; зокрема, за статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

При цьому чинним законодавством не передбачено обов`язку спадкоємця квартири або його частини сплачувати борг попереднього власника (наймача) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо відповідні вимоги не заявлені в межах спадкової справи та кредитор не звертався до спадкоємця з відповідною вимогою про сплату боргу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги обґрунтований розрахунок заборгованості також не може бути підставою для скасування рішення суду. Крім того, безпідставними є і доводи скаржника про те, що відповідний розрахунок є випискою по особовому рахунку, а отже первинним документом, який є доказом заборгованості відповідача.

З наданого до суду першої інстанції розрахунку заборгованості неможливо встановити яким чином позивачем нараховувалась щомісячна плата за спожиті послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

При зверненні до суду першої інстанції позивачем не було надано достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованості та її розміру.

У своїй апеляційній скарзі позивач вказував, що розмір нарахованих спожитих послуг відповідачу містяться у повідомленнях про сплату комунальних послуг, які наявні у відповідача. При цьому доказів про це не надавав, обґрунтування нарахуванню, відображеному в розрахунку заборгованості, не наводив.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» - Плясуна Олександра Івановича залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 19 вересня 2023 року.

Головуючий

Судді