Справа № 243/8148/20
Провадження № 2/243/1101/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

15 вересня 2023 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий - суддя Фалін І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Лисенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференцзв`язку, в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

21.09.2020 акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 29.05.2013, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 50258,61 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими Банком «Умовами та правилами», «Тарифами», складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил додаються до позовної заяви.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідно до п. 1.3.2.11 Умов та правил Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких Клієнт є поручителем, а також будь-якій іншій заборгованості, яка виникла у Клієнта, зважаючи на невиконання зобов`язань за Кредитом.

Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом та відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов Договору, що відображено у розрахунку заборгованості за кредитом. Таким чином, в порушення умов Кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав.

У зв`язку із зазначеним порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 04.08.2020 має заборгованість на загальну суму 238431,41 грн яка складається з наступного:

- 49180,08 грн - заборгованість за тілом кредиту;

- 60450,77 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом;

- 128800,56 грн - заборгованість за пенею;

- 0,00 грн - заборгованість за комісією.

Банк звертає увагу суду, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Таким чином, заборгованість до стягнення складає суму 139133,44 грн, яка складається із:

-49180,08 грн - заборгованість за кредитом;

-60450,77 грн - заборгованість за відсотками;

-29502,59 грн - заборгованість за пенею за період з 29.05.2013 по 30.01.2016.

Посилаючись на наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 29.05.2013, в сумі 139133,44 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 49180,08 грн, заборгованості за відсотками в сумі 60450,77 грн та заборгованості за пенею за період часу з 29.05.2013 по 30.01.2016 в сумі 29502,59 грн, а також стягнути понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в суму 2102,00 грн.

23.12.2020 Слов`янським міськрайонним судом Донецької області по справі було ухвалено заочне рішення, згідно якого позовні вимоги Банку було задоволено частково, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.05.2013 в сумі 109630,85 грн, зокрема тіло кредиту в сумі 49180,08 грн та заборгованість за відсотками в сумі 60450,77 грн. В решті позовних вимог Банку було відмовлено.

Не погодившись з прийнятим судом рішенням 09.06.2023 до суду звернувся відповідач ОСОБА_1 із заявою про скасування заочного рішення суду від 23.12.2020. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він із заочним рішенням суду не згоден та вважає, що існують підстави для його перегляду, оскільки з моменту відкриття провадження по вказаній справі ОСОБА_1 не отримував ні повісток, на копії позовної заяви Банку. Відповідач зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , а також був зареєстрований та проживав за вказаною адресою під час розгляду судом позовної заяви про стягнення заборгованості. Оскільки жодної судової повістки відповідач не отримав, він не був обізнаний про розгляд цивільної справи № 243/8148/20. В ЄСІТС «Електронний суд» ОСОБА_1 також не зареєстрований, тому жодних повідомлень про розгляд справи в електронному вигляді також не отримував, а тому він не мав можливості бути присутнім під час розгляду справи та подати свій відзив на позовну заяву та заперечення проти задоволення позовних вимог. Відповідач вважає позовні вимоги Банку необґрунтованими та недоведеними, не погоджується із розміром заборгованості за кредитним договором, з фактом доведення до нього Умов, Правил та Тарифів кредитного договору в редакції, дійсній на момент укладення кредитного договору, в тому числі вважає недоведеними розмір пені та відсотків за користування кредитними коштами. Відповідач заперечує в повному обсязі проти нарахування йому штрафу/пені за порушення грошового зобов`язання, у зв`язку з тим, що Умови, Правила, Тарифи та інші кредитні умови в частині нарахування та пені не були погоджені з відповідачем. На думку ОСОБА_1 , надана позивачем таблиця розрахунку заборгованості не підтверджена жодними розрахунками, алгоритмами підрахунку сум виданого кредиту, сумами отриманих коштів, календарними періодами, за які виникло прострочення виконання кредитних зобов`язань тощо. Процентна ставка у розмірі 18 % не передбачена Тарифами обслуговування кредитних карт, які визначають інший розмір процентної ставки. Банк не надає доказів на підтвердження всіх умов кредитного договору, а саме - не підтверджує, що на момент оформлення кредитних правовідносин, діяли саме ті Умови та Правила, Тарифи, які додані позивачем до позову. Оскільки умови договорів про приєднання розробляються Банком, тому вони повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані Банком в позові, а отже не є належним доказом існування боргу. Калькуляція суми заборгованості в позовній заяві не наведена, що дає підстави для сумнівів у правильності та достовірності розрахунків позивача.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про скасування заочного рішення, ухвалою суду від 23.06.2023 заочне рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області по справі № 243/8148/20, за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, було скасовано, призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не з`явився, будь-яких заяв або клопотань від позивача на адресу суду не надходило, проте, в своїй позовній заяві Банк просив розглядати справу за відсутності їх представника. Інших заяв або клопотань від позивача на адресу суду не надходило.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Ткаліч Д.В., в судове засіданні не брали участь, надіслали до суду заяву з проханням розглядати справу без їх участі, просили відмовити в задоволенні позовних вимог Банку.

Крім того, 22.08.2023 від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач зазначив, що Банком при зверненні до суду пропущений строк позовної давності. В обґрунтування заявленого відповідач посилається на те, що предметом цього позову є невиконання відповідачем умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 29.05.2013. Відповідно до п. 1.1 Генеральної угоди ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дійшли згоди про реструктуризацію заборгованості за Договором № SAMDN5078 від 06.04.2007 з кінцевим строком погашення заборгованості - 31.05.2015 (п. 1.1.3 Генеральної угоди). Строк позовної давності починається з 31.05.2015 та закінчується 31.05.2018. Відповідно до п. 1.2 Генеральної угоди ОСОБА_1 та Банк дійшли згоди про реструктуризацію заборгованості за Договором № KTS0NN00000009 від 24.06.2008 з кінцевим строком погашення заборгованості - 31.05.2015 (п. 1.2.3 Генеральної угоди). Строк позовної давності починається з 31.05.2015 та закінчується 31.05.2018. Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надає ОСОБА_1 кредит у розмірі 50258,61 грн із строком повернення до 31.05.2015. Строк позовної давності починається 31.05.2015 та закінчується 31.05.2018. Позивач звернувся із позовом 21.09.2020, однак, на момент подання позову строк позовної давності для позовних вимог є таким, що сплинув, при цьому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, відповідач заявляє про сплив строку позовної давності та просить з цих підстав відмовити у позові. Стосовно поданих позивачем доказів, сторона відповідача зазначає, що під час ознайомлення з додатками до позовної заяви встановлено, що більшість доказів, на які посилається позивач, не засвідчені у встановленому законом порядку, що дає підстави для сумніву у їх достовірності, а тому такі докази не можуть братись до уваги при вирішенні спору по суті. Позивач, в обґрунтування нарахування відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 18 %, штрафних санкцій за невиконання умов Генеральної угоди посилається на Умови, Правила та Тарифи надання банківських послуг, які, на думку позивача, погоджені з відповідачем у встановленому законом порядку, доступні для перегляду на офіційному сайті позивача та можуть бути застосовані до цих правовідносин. Проте, відповідач заперечує, що під час укладення генеральної угоди з відповідачем були погоджені Умови, Правила та Тарифи. На думку відповідача, Умови, Правила та Тарифи, приєднані як додатки до позовної заяви, не можуть братися судом до уваги, виходячи з того, що позивачем не надано жодних доказів того, що саме із цими Умовами, Правилами та Тарифами Банку відповідач ОСОБА_1 був ознайомлений під час підписання Генеральної угоди, та погодився з ними. Роздруківка із сайту Банку не може бути належним доказом, оскільки такий доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, а отже, відповідач вважає, що в такому випадку неможливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на сайті АТ КБ «ПРИВАТБАНК», могли змінюватись самим Банком в період з часу виникнення спірних правовідносин та до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила обслуговування у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови, Правила та Тарифи надання банківських послуг, Умови та Правила, що додані до позовної заяви, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеної із ОСОБА_1 . Генеральної угоди, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, на думку сторони відповідача, відсутні підстави вважати, що при укладанні договору із ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк. Відповідач також не погоджується з наданим Банком розрахунком заборгованості за Генеральною угодою, посилаючись на те, що він не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані Банком, а отже не є належним доказом існування боргу. Надана позивачем таблиця у простій письмовій формі не підтверджені жодними розрахунками, алгоритмами підрахунку сум виданого кредиту, сумами отриманих кредитних коштів, календарними періодами, за які виникло прострочення виконання кредитних зобов`язань тощо. Крім цього, процентна ставка, зазначена у таблиці, в розмірі 18 % (стовбці 6, 7), не передбачена Тарифами обслуговування кредитних карт, які визначають інший розмір процентної ставки. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Посилаючись на викладене, сторона відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в повному обсязі.

Позивач, АТ КБ «ПРИВАТБАНК», своїм правом на подання відповіді на відзив, відповідно до норм ст. 179 ЦПК України, не скористався, будь-яких пояснень, заперечень проти відзиву відповідача Банком суду не надано.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Так, із заяви відповідача від 05.04.2006 вбачається, що ОСОБА_1 05.04.2006 звертався до Банку з проханням відкрити рахунки та надати перелічені послуги, зокрема відкрити картку типу Visa Event Credit в гривні, на фіксовану суму кредитного ліміту 4000,00 грн, з базовою відсотковою ставкою - 4 % на місяць з розрахунку 360 днів у році. Порядок погашення заборгованості - щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми витрат. Погашення заборгованості за Кредитним лімітом може проводитись як шляхом внесення коштів на карту Клієнтом, так і списання Банком коштів з Дебетової карти.

29.05.2013 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , з метою створення сприятливих умов для виконання Позичальником зобов`язань за кредитними договорами № SAMDN5078 від 06.04.2007 (Договір 1) та № KTS0NN00000009 від 24.06.2008 (Договір 2), а також приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт, укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. (а.с. 12, 93) Сторони узгодили за Договором 1: зменшити розмір заборгованості, яка виникла з дати надання Позичальнику кредиту, а саме - відсотки на 145,2 грн, комісію на 0,0 грн, пеню на 0,0 грн, штраф на 5547,43 грн. Заборгованість за Договором 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 1603,77 грн. Дата кінцевого погашення заборгованості за Договором 1 - 31.05.2015. Сторони узгодили за Договором 2: зменшити розмір заборгованості, яка виникла з дати надання Позичальнику кредиту, а саме - відсотки на 0,0 грн, комісію на 0,0 грн, пеню на 37201,40 грн, штраф на 0,0 грн. Заборгованість за Договором 2 з дати підписання Генеральної угоди складає 53557,84 грн. Дата кінцевого погашення заборгованості за Договором 2 - 31.05.2015.

Згідно п. 1.4.1 Генеральної угоди, строком повернення кредиту, який зазначений в п.п. 1.1.3, 1.2.3 Генеральної угоди, є другий день з моменту такого порушення. Вся заборгованість за кредитом, починаючи з дня, наступного за днем повернення кредиту (2-й день), вважається простроченою.

Згідно п. 2.1 Генеральної угоди, Банк надає Позичальнику строковий кредит в сумі 50258,61 грн на строк 24 місяці, починаючи з 29.05.2013 по 31.05.2015, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 50258,61 грн, в обмін на зобов`язання Позичальника з повернення кредиту, уплаті відсотків в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом у зазначені в Заяві, Умовах та правилах строки. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.05.2015.

Відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, згідно ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України, при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в цій Генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день, за зобов`язанням, строк яких не настав, Сторони узгодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 42894,03 грн.

Вказана Генеральна угода від 29.05.2013 підписана ОСОБА_1 , що відповідачем не заперечується.

До Генеральної угоди від 29.05.2013 Банком також додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 13), а також Умови та Правила надання банківських послуг (а.с. 14-39)

29.05.2013 ОСОБА_1 була видана кредитна картка № НОМЕР_1 , з терміном дії - по листопад 2015 року включно. (а.с. 9)

Згідно довідки Банку (а.с. 10) старт карткового рахунку № НОМЕР_1 відбувся 29.05.2013, та 29.05.2013 ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт в сумі 50258,61 грн. 06.04.2020 кредитний ліміт зменшився до 0,00 грн. В день, наступний за днем повернення кредиту (2-й день), Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 5692,63 грн за Договором 1, 37201,40 грн - за Договором 2.

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості за договором № б/н від 29.05.2013, укладеним між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , станом на 04.08.2020 загальна сума заборгованості за період з 29.05.2013 по 04.08.2020 складає 238431,41 грн, в тому числі 49180,08 грн - заборгованість за кредитом, 60450,77 грн - заборгованість за процентами, 128800,56 грн - заборгованість по пені. В розрахунку зазначена також відсоткова ставка, яка застосовувалась Банком в розрахунках - 18 %. Пеня почала нараховуватись з 01.10.2014. Жодних погашень за кредитним договором не здійснювалось. (а.с. 6-8)

Крім зазначеного Банком надано суду також виписку за договором № б/н на ім`я ОСОБА_1 станом на 06.08.2020, за період часу з 29.05.2013 по 29.07.2020 (а.с. 49-51), з якої вбачається рух грошових коштів за банківською карткою відповідача № НОМЕР_1 .

Так, згідно вказаної виписки, 29.05.2013, як і зазначено в Генеральній угоді від 29.05.2013 та довідках Банку, відповідачу встановлено кредитний ліміт в сумі 50258,61 грн. Також 29.05.2013 ОСОБА_1 був здійснений переказ з картки № НОМЕР_1 грошової суми 50258,61 грн. Після цього відповідач деякий час здійснював погашення заборгованості, перекази грошових коштів між рахунками. Останнє не автоматичне погашення заборгованості по картковому рахунку відбулося 08.11.2013 на суму 11,51 грн. Починаючи з 29.11.2013 за картковим рахунком відбувалися, загалом, списання відсотків та штрафи за прострочення за кредитом. Крім цього, за картковим рахунком відбувалися періодично автоматичні погашенні простроченої заборгованості, зокрема: 09.09.2015 - на суму 5,41 грн, 18.10.2019 - на суму 473,17 грн, 04.12.2019 - на суму 12,90 грн, 01.04.2020 - на суму 10,37 грн, 29.07.2020 - на суми 4,50 грн та 528,29 грн.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Судом з достовірністю встановлено, що ОСОБА_1 , дійсно, звертався до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, між Банком та ОСОБА_1 була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Відповідач вказані обставини не заперечує та визнає, що дійсно кредитні правовідносини між ним та Банком мали місце.

Вказане також підтверджується випискою за договором № б/н на ім`я ОСОБА_1 за період часу з 29.05.2013 по 29.07.2020, з якої вбачається, що відповідач деякий час користувався отриманою кредитною картою за № 431575, зокрема здійснив переказ грошових коштів в сумі 50258,61 грн (сума кредитного ліміту) з картки, тобто використав надану йому Банком суму кредитного ліміту, після чого, протягом короткого часу здійснював періодичні погашення суми заборгованості, а всього самостійно сплатив заборгованість на суму 2289,09 грн, що є значно меншою за використаний кредитний ліміт.

Отже, в цьому випадку, суд вважає обґрунтованими заявлені позивачем вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в сумі 49180,08 грн.

Згідно з Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 29.05.2013 року, № б/н, яка підписана відповідачем, ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими Банком Умовами та Правилами, Тарифами, складають між ним та банком Кредитний договір.

Згідно поданого відповідачем відзиву на позовну заяву, він не заперечує факт укладення кредитного договору між ним та Банком, однак, не погоджуючись із заявленими позивачем вимогами про стягнення заборгованості, стверджує, що під час підписання Генеральної угоди з ним не узгоджували жодні Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи Банку, а отже, долучені позивачем до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, Витяг з Тарифів Банку не можуть братися судом до уваги, оскільки не містять підпису відповідача, що свідчило би про те, що він ознайомлений саме з Умовами та Правилами у наданій Банком редакції. Крім цього, відповідач не погоджується з розміром відсоткової ставки, визначеною Банком, - 18 %, оскільки вказана відсоткова ставка не передбачена Тарифами обслуговування кредитних карт, які визначають інший розмір процентної ставки. Відповідач зазначає, що позивач, звертаючись до суду з позовом, необґрунтовано посилається на застосування до вказаних правовідносин правил ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг неодноразово змінювались самим Банком, та Банк міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позивач заявляє про наявність заборгованості, яка рахується за відповідачем ОСОБА_1 , в тому числі заборгованість за кредитом в сумі 49180,08 грн, заборгованість за відсотками в сумі 60450,77 грн та заборгованість за пенею в сумі 29502,59 грн, нарахованої за період з 29.05.2013 по 30.01.2016.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, доданого Банком до позовної заяви, при нарахуванні відповідачу відсотків за користування кредитом Банк застосовував процентну ставку в розмірі 18 %, з якою не погоджується відповідач, посилаючись на те, що вказана процентна ставка не передбачена Тарифами Банку.

Проте, з доводами відповідача в цій частині суд не погоджується, оскільки в п. 2.1 Генеральної угоди від 29.05.2013, яка була підписана відповідачем, зазначено: «Банк надає Позичальнику строковий кредит в сумі 50258,61 грн на строк 24 місяці, починаючи з 29.05.2013 по 31.05.2015, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 50258,61 грн, в обмін на зобов`язання Позичальника з повернення кредиту, уплаті відсотків в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом у зазначені в Заяві, Умовах та правилах строки». Відсоткова ставка 1,5 % на місяць складає 18 % річних, отже, використовуючи вказану процентну ставку, Банк діяв правомірно, будь-яких завищень визначеної Генеральною угодою від 29.05.2013 відсоткової ставки не відбулося.

Стосовно заперечень відповідача про те, що його було ознайомлено з Умовами та Правила надання банківських послуг, слід зазначити наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (в цьому випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивачем, на підтвердження позовних вимог, надано суду також Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, однак, вказані документи не містять підпису відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, вважає, що в такому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті банку неодноразово змінювалися самим банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в тій редакції, що додані до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Генеральну угоду від 29.05.2013.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин суд частково погоджується з доводами сторони відповідача та вважає, що долучені Банком до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Проте, слід зазначити, що сама Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 29.05.2013, підписана безпосередньо відповідачем ОСОБА_1 , містить істотні умови кредитування, зокрема предмет кредитного договору, строк повернення кредиту, розмір відсотків за користування кредитом, майнову відповідальність за порушення договору тощо, з якими відповідач погодився, підписуючи вказану Генеральну угоду.

Отже, суд відхиляє доводи ОСОБА_1 щодо того, що він не був ознайомлений з істотними умовами кредитного договору, в тому числі з розміром відсоткової ставки за користування кредитом.

Що стосується заявлених вимог позивача в частині стягнення з ОСОБА_1 пені в сумі 29502,59 грн за період з 29.05.2013 по 30.01.2016, в цій частині заявлені вимоги Банку необґрунтовані, виходячи з наступного.

Статтею 629 ЦК України чітко встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно зі ст. ст. 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Проценти на неустойку не нараховуються.

Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 цього Кодексу).

В той же час, відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення Проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

За змістом ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Згідно із додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Слов`янськ Донецької області.

Як вбачається з наданого Банком розрахунку заборгованості, пеня почала нараховуватися ОСОБА_1 , починаючи з 01.10.2014, та враховуючи те, що відповідач на момент укладання договору мешкав у м. Слов`янську Донецької області, відомостей про зміну місця проживання відповідача суду не надано, суд дійшов переконання, що на зазначені договірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VІІ від 02.09.2014 року, у зв`язку з чим Банк повинен був не нараховувати або скасувати відповідачу нараховану пеню за період, починаючи з 14 квітня 2014 року.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за пенею, заявлені Банком не обґрунтовано, оскільки пеня була нарахована відповідачу вже після 14.04.2014 року.

Крім наведеного вище, стороною відповідача також було заявлено про застосування строку позовної давності, оскільки, на думку ОСОБА_1 та його представника, Банк, звертаючись до суду із цим позовом, пропустив строк позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19).

Аналізуючи доводи відповідача та вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулись до суду з позовною заявою про захист порушеного права 21.09.2020.

Відповідач у своєму відзиві посилається на те, що, згідно Генеральної угоди від 29.05.2013, сторонами визначено кінцевий строк погашення заборгованості - 31.05.2015. Тобто, в такому випадку строк позовної давності починається з 31.05.2015 та закінчується 31.05.2018, а отже, на думку відповідача, Банк вказаний строк пропустив.

З Генеральної угоди від 29.05.2013, підписаної позивачем та відповідачем, судом встановлено, що, дійсно, кінцевим строком погашення заборгованості за кредитом визначено 31.05.2015, та у п. 2.2 Генеральної угоди зазначено, що згідно ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України, при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в цій Генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день, за зобов`язанням, строк яких не настав, Сторони узгодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 42894,03 грн.

Крім того, Угодою визначено, що наданий ОСОБА_1 кредит є строковим та надається на 24 місяці, починаючи з 29.05.2013 та по 31.05.2015.

Також, відповідно до п. 2.3 Генеральної угоди, для надання послуг Банк видає Позичальнику платіжну карту, згідно п. 2.1 Генеральної угоди.

За довідкою Банку строк дії наданої ОСОБА_1 кредитної картки № НОМЕР_1 сплив, починаючи з 01.12.2015.

Отже, враховуючи наведене, суд вважає правильним рахувати початок перебігу позовної давності саме з першого дня після спливу строку дії кредитної картки відповідача, а саме - з 01.12.2015, оскільки, незважаючи на визначений кінцевий строк для погашення заборгованості - 31.05.2015, маючи на руках діючу кредитну картку, відповідач мав можливість нею користуватися, в тому числі здійснювати погашення заборгованості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку, коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згоду чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року в справі № 6-2891цс16, згідно з яким вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Як вбачається з виписки за картковим рахунком відповідача, № НОМЕР_1 , останнє не автоматичне погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитом відбулося 08.11.2013 на суму 11,51 грн, тобто в межах строку дії кредитної картки, а також до настання кінцевого строку повернення кредиту. Після 01.12.2015 та протягом наступних трьох років, тобто до 01.12.2018, жодних погашень заборгованості за кредитом за картковим рахунком відповідача не відбувалося, а отже, перебіг позовної давності, розпочатий 01.12.2015, не переривався та не продовжувався.

Суд не приймає до уваги здійснені 18.10.2019, 04.12.2019, 01.04.2020 та 29.07.2020 автоматичні погашення простроченої заборгованості, які відображені у виписці по картковому рахунку відповідача, оскільки, по-перше, автоматичність таких погашень не свідчить про волевиявлення боржника та вчинення ним активних дій з виконання зобов`язання, та по-друге, вказані автоматичні погашення відбулися вже після 01.12.2018, тобто після спливу строку позовної давності.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, судом встановлено, що звертаючись до суду із цим позовом у вересні 2020 року, Банк пропустив строк позовної давності, оскільки згідно з`ясованих судом фактичних обставин справи, перебіг позовної давності розпочався 01.12.2015 та закінчився 01.12.2018.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року (далі - Конвенція), передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У відповідності до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене вище, зважаючи на те, що позивач звернувся до суду із цим позовом поза межами строку позовної давності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 128, 131, 133, 141, 259, 264, 265, 268, 280-283 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, - відмовити.

Понесені судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене до судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено та підписано у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення виготовлений 20.09.2023.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду І.Ю. Фалін