Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2023 року смт. Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючої судді Чорної А.О.,

секретаря судового засідання Ахтієвої Р.С.,

за участю представника позивача Стребіжа М.О.,

представника відповідача Салтисюка Ю.В.,

справа № 179/1332/22

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

21.11.2022 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 13.03.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNM0GK00005356. Згідно договору позивач зобов`язався надати Відповідачу кредит у розмірі 12000 доларів США на термін до 16.03.2027 року, а Відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

01.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент Банк» було укладено договір факторингу № 1, згідно якого ЗАТ КБ «ПриватБанк» відступає ЗАТ «Акцент Банк» у повному обсязі права вимоги до боржників.

Згідно до п. 1 договору факторингу ЗАТ КБ «ПриватБанк» здійснює відступлення прав витребування на свою користь платежів по кредиту, комісії, процентам, винагородам та іншим неустойкам.

На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 14.05.2009 року було змінено тип банку з ЗАТ «Акцент Банк» на ПАТ «Акцент Банк».

25.04.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент Банк» було укладено додаткову угоду до договору факторингу № 1 від 01.11.2007 року.

Враховуючи вищевикладене, на даний час кредитором за кредитним договором № DNM0GK00005356 від 13.03.2007 року та договором забезпечення є АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Позивач зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсоткам, комісією, зобов`язання за договором не виконав.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № DNM0GK00005356 від 13.03.2007 року станом на 09.11.2022 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 20 100,98 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 9 179,93 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2037 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 360 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань по договору в розмірі 8 523,35 доларів США.

На підставі вказаного АТ КБ "ПриватБанк" просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № DNM0GK00005356 від 13.03.2007 року станом на 09.11.2022 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 20 100,98 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 9 179,93 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2037 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 360 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань по договору в розмірі 8 523,35 доларів США.

Ухвалою суду від 15.12.2022 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження, справу призначено до підготовчого судового засідання, відповідачу запропоновано подати відзив на позов.

01.02.2023 року представник відповідача надав відзив на позовну заяву, згідно якого просив в задоволенні позовних вимог відмовити з наступних підстав. Відповідач підтверджує, що дійсно нею укладався кредитний договір та погоджувались його умови. Згідно умов договору періодом сплати вважати період з 21 по 28 число кожного місяця. Погашення кредиту проводиться в строки відповідно графіка погашення кредиту. В період з 13.03.2007 року по травень 2014 року відповідач належним чином виконувала умови кредитного договору, однак в подальшому, в силу крутного фінансового становища та сімейних обставин, втратила можливість виконувати умови кредитного договору. Станом на 14.11.2022 року, на момент звернення позивача з позовною заявою до суду, прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором з боку відповідача триває 15 років. З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 21.06.2014 року зафіксована прострочена основна заборгованість відповідача за кредитом в розмірі 9 179,93 доларів США. Згідно розрахунку заборгованості вбачається, що починаючи з 21.06.2014 року було порушено умови договору, сплата щомісячних платежів була припинена, з позовом до суду позивач звернувся 14.11.2022 року. Таким чином, представник відповідача вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском трирічних строків позовної давності, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Крім того, вважає, що позивачем не доведено заявлені вимоги, оскільки наданий позивачем до матеріалів справи розрахунок заборгованості за кредитним договором не є належним та допустимим доказом наявності цивільно правових відносин між сторонами у справі. В матеріалах справи відсутні первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а тому вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 08.02.2023 року клопотання представника відповідача Салтисюка Ю.В. про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву задоволено та поновлено представнику відповідача строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 08.02.2023 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на 30 днів.

01.03.2023 року представником відповідача подано до суду письмові пояснення, згідно яких зазначено, що договір факторингу № 1 від 01.11.2017 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент Банк» та договір уступки права вимоги № 7 від 25.04.2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент Банк», є двома різними, самостійними правочинами, тобто договір уступки права вимоги № 7 від 25.04.2014 року не є додатковою угодою до раніше укладеного договору факторингу № 1 від 01.11.2017 року, укладеного між цими ж сторонами, а є новим правочином, укладеним через 7 років з приводу аналогічних відносин. Текст договору уступки права вимоги № 7 від 25.04.2014 року не має жодного посилання на положення договору факторингу № 1 від 01.11.2017 року, що додатково підтверджує на самостійність вказаних правочинів. Наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу (ч. 1 ст. 1083 ЦК України). Наступне відступлення права вимоги Фактором є можливим, однак виключно якщо це є закріпленим сторонами у договорі факторингу. Умовами договору факторингу № 1 від 01.11.2017 року не було встановлено право фактора наступного відступлення права грошової вимоги на користь третіх осіб. Таким чином, вважає, що позивач безпідставно заявив вимоги щодо стягнення заборгованості до відповідача, так як право вимоги за кредитним договором № DNM0GK00005356 від 13.03.2007 року, позичальником за яким є ОСОБА_1 , до позивача у встановленому законом порядку не переходило.

01.03.2023 року представником позивача направлено до суду відповідь на відзив, згідно якої зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу. Тому надають виписку по рахунку, яка має статус первинного документу. Щодо врахування виписки по картковому рахунку правову позицію, висловлено в Постанові Верховного Суду від 16.09.2020 року по справі № 200/5647/18. Виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту.

Обставини щодо важкого матеріального стану відповідача, на яку посилається у відзиві на позовну заяву, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог банку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо строку позовної давності зазначають, що строк виконання зобов`язання по договору спливає 16.03.2027 року, позивач звернувся до суду з позовом до спливу строку позовної давності, а тому позивачем дотримано строк позовної давності при зверненні до суду, а тому просять суд задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Ухвалою суду від 02.03.2023 року у задоволені клопотання представника позивача про відкладання підготовчого судового засідання відмовлено. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 08.06.2023 року клопотання представника позивача ОСОБА_2 про витребування оригіналів письмових доказів, а саме: договору уступки права вимоги № 7 від 25.04.2014 року з додатками у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

На виконання ухвали суду від 08.06.2023 року ПриватБанком надано відповідь, що надати оригінал договору уступки права вимоги № 7 від 25.04.2014 року з додатками не вбачається можливим, оскільки в архівах банку не виявлені.

У судовому засіданні представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підтримав позовні вимоги, просив позовні вимоги задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив. Також зазначив, що у нього доступу до архіву банку не має, з яких причин в архіві банку відсутній оригінал договору уступки права вимоги № 7 від 25.04.2014 року з додатками йому не відомо. Зазначає, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу № 1 від 01.11.2007 року, згідно якого ЗАТ КБ «ПриватБанк» відступило ЗАТ «Акцент-Банк» у повному обсязі право вимоги до боржників. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 14.05.2009 року було змінено тип банку з ЗАТ «Акцент-Банк» на ПАТ «Акцент-Банк». 25.04.2014 року між ПАТ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено додаткову угоду до договору факторингу № 1 від 01.11.2007 року. Договір уступки права вимоги № 7 від 25.04.2014 року є додатковою угодою до договору факторингу № 1 від 01.11.2007 року. На даний час кредитором за кредитним договором № DNM0GK00005356 від 13.03.2007 року та договором забезпечення є АТ КБ «ПриватБанк».

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та з тих підстав, що договір факторингу № 1 від 01.11.2017 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент Банк» та договір уступки права вимоги № 7 від 25.04.2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент Банк», є двома різними, самостійними правочинами, тобто договір уступки права вимоги № 7 від 25.04.2014 року не є додатковою угодою до раніше укладеного договору факторингу № 1 від 01.11.2017 року, укладеного між цими ж сторонами, а є новим правочином, укладеним через 7 років з приводу аналогічних відносин. Текст договору уступки права вимоги № 7 від 25.04.2014 року не має жодного посилання на положення договору факторингу № 1 від 01.11.2017 року, що додатково підтверджує на самостійність вказаних правочинів. Наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу (ч. 1 ст. 1083 ЦК України). Наступне відступлення права вимоги Фактором є можливим, однак виключно якщо це є закріпленим сторонами у договорі факторингу. Умовами договору факторингу № 1 від 01.11.2017 року не було встановлено право фактора наступного відступлення права грошової вимоги на користь третіх осіб. Таким чином, вважає, що позивач безпідставно заявив вимоги щодо стягнення заборгованості до відповідача, так як право вимоги за кредитним договором № DNM0GK00005356 від 13.03.2007 року, позичальником, за яким є ОСОБА_1 , до позивача у встановленому законом порядку не переходило.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов до наступного.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно із ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями частини 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В судовому засіданні встановлено, що 13.03. 03.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNM0GK00005356. (а.с. 8 - 10).

Згідно п. 1 договору позивач зобов`язався надати Відповідачу кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 13.03.2007 року по 16.03.2027 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 12000 доларів США, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з 21 по 28 число кожного місяця.

Позивач зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсоткам, комісією, зобов`язання за договором не виконав.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № DNM0GK00005356 від 13.03.2007 року станом на 09.11.2022 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 20 100,98 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 9 179,93 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 2037 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 360 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань по договору в розмірі 8 523,35 доларів США. (а.с. 5-6)

01.11.2007 року між ПриватБанк (Клієнт) та ЗАТ «Акцент Банк» (Фактор) було укладено договір факторингу № 1 (а.с. 11-12).

Згідно до п. 1 договору факторингу Фактор зобов`язується передати грошові кошти в сумі, визначеній п. 8 цього договору в розпорядження Клієнта за плату, розмір якої встановлено п. 4 даного договору, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові у повному обсязі права вимоги до боржників, що випливають з договорів, перелік яких визначено у додатку № 1 до цього договору. За цим договором Клієнтом здійснюється відступлення прав вимоги на отримання на свою користь від Боржників платежів по кредиту, комісії, процентам, винагородам та іншим неустойкам, які існують у Клієнта відповідно до умов договорів на дату укладання цього договору згідно з розрахунком (додаток № 1 до цього договору).

Згідно п. 10 договору факторингу № 1 від 01.11.2007 року даний договір набуває чинності з моменту укладання його сторонами і діє до повного виконання зобов`язань.

Згідно п. 11 договору факторингу № 1 від 01.11.2007 року внесення змін до цього договору допускається лише за згодою сторін. Узгоджені сторонами зміни до цього договору вносяться у письмовій формі.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Таким чином, сторонами у договорі факторингу № 1 від 01.11.2007 року є фактор і клієнт, цим договором Клієнт ПриватБанк відступив Факторові ЗАТ «Акцент-Банк» своє право грошової вимоги до ОСОБА_1 , у зв`язку із чим права кредитора набуло ЗАТ «Акцент-Банк».

Договором факторингу № 1 від 01.11.2007 року, укладеному між ПриватБанк та ЗАТ «Акцент Банк», не передбачено право наступного відступлення фактором права грошової вимоги третій особі.

Відповідно до статті 1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

Законодавче обмеження щодо наступного відступлення фактором права грошової вимоги спрямоване на те, щоб запобігти збільшенню збитків, які може понести клієнт у зв`язку з таким відступленням.

Частина 2 статті 1083 ЦК України все ж таки передбачає, що за наявності спеціальної умови у договорі факторингу про наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до норм, передбачених ЦК України. Отже таке відступлення є можливим, однак виключно якщо це є закріпленим сторонами у договорі факторингу.

Судом встановлено, що 25.04.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (Новий кредитор) та ПАТ «Акцент Банк» (Кредитор) було укладено договір уступки прав вимоги № 7 від 25.04.2014 року (а.с. 13 15).

Згідно п. 1.1 договору на умовах, встановлених цим договором, Кредитор передає (уступає) Новому Кредитору за плату, а Новий Кредитор приймає належні Кредитору права грошової вимоги (права вимоги) до боржників по кредитним договорам, укладеним між кредитором та боржником (портфель заборгованості).

Згідно п. 1.2 договору внаслідок передачі (уступки) портфеля заборгованості по договору, Новий Кредитор замінює Кредитора в кредитних договорах, які входять в портфель заборгованості, та придбає права грошової вимоги Кредитора по цим кредитним договорам, включаючи право вимоги від боржника належного виконання усіх грошових та інших зобов`язань боржника по кредитним договорам.

Суд не бере до уваги твердження представника позивача з приводу того, що договір уступки прав вимоги № 7 від 25.04.2014 року є додатковою угодою до договору факторингу № 1 від 01.11.2007 року, оскільки поняття додаткової угоди було висловлено у постанові Верховного Суду від 31.05.2021 року у справі № 917/265/18. Так, Верховний Суд зазначив, що додаткова угода - є правочином, що вносить зміни до вже існуючого договору.

Зі змісту договору уступки прав вимоги № 7 від 25.04.2014 року та договору факторингу № 1 від 01.11.2017 року вбачається, що договір факторингу № 1 від 01.11.2017 року був укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (Клієнт) та ЗАТ «Акцент Банк» (Фактор), а договір уступки права вимоги № 7 від 25.04.2014 року був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» (Новий Кредитор) та ПАТ «Акцент Банк» (Кредитор). Таким чином, судом встановлено, що дані договори є двома різними, самостійними правочинами, тобто договір уступки права вимоги № 7 від 25.04.2014 року не є додатковою угодою до раніше укладеного договору факторингу № 1 від 01.11.2017 року, укладеного між цими ж сторонами, а є новим правочином, укладеним з приводу аналогічних відносин. У договорі уступки права вимоги № 7 від 25.04.2014 року не має жодного посилання на положення договору факторингу № 1 від 01.11.2017 року, що додатково підтверджує на самостійність вказаних правочинів.

Суд зазначає, що наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу (ч. 1 ст. 1083 ЦК України). Наступне відступлення права вимоги Фактором є можливим, однак виключно якщо це є закріпленим сторонами у договорі факторингу. Умовами договору факторингу № 1 від 01.11.2017 року не було встановлено право фактора наступного відступлення права грошової вимоги на користь третіх осіб. Суд вважає, що недотримання положення ч. 1 ст. 1083 ЦК України є підставою для відмови у стягненні боргу.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що правом вимоги до відповідача наділений за законом та належним чином укладеним договором факторингу лише ПАТ «А-Банк».

Таким чином, суд вважає, що позивач безпідставно заявив вимоги щодо стягнення заборгованості до відповідача, так як право вимоги за кредитним договором № DNM0GK00005356 від 13.03.2007 року, позичальником за яким є ОСОБА_1 , до позивача у встановленому законом порядку не переходило.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давностіта відповідно відмови у задоволені позову з цих підстав, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до вимог статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19), від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19).

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті пред`явлених вимог, а тому клопотання представника відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки у задоволенні позовних вимог судом відмовлено у повному обсязі.

Приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представником відповідача адвокатом Салтисюком Ю.В. у судовому засіданні до закінчення судових дебатів по справі було заявлено, що докази, якими підтверджуються понесені судові витрати будуть надані суду протягом 5 днів з дня ухвалення рішення. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне встановити адвокату Салтисюку Ю.В. строк у п`ять днів після ухвалення рішення суду для подання суду доказів на підтвердження витрат ОСОБА_1 , які вона понесла у зв`язку з розглядом справи. Для вирішення питання про розподіл судових витрат призначити судове засідання, у відповідності до п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-82, 89, 141, 263, 265, 280 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України відповідачу ОСОБА_1 подати протягом п`яти днів після ухвалення рішення докази щодо розміру витрат, які вона сплатила у зв`язку з розглядом справи.

Згідно п. 5 ч.7 ст. 265 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 21.09.2023 року на 13 год. 00 хв.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (), місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду виготовлений 19.09.2023 року.

Суддя А.О. Чорна