Справа №522/2172/22
Провадження№2/522/1389/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Навроцької Є.І.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 28.01.2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відповідно якої позивач просить витребувати майно з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 1/2 частку:

-нежитлового приміщення №28 к, за адресою: АДРЕСА_1 ;

-нежитлового приміщення АДРЕСА_2 ;

-нежитлового приміщення АДРЕСА_3 ;

-нежитлового приміщення АДРЕСА_4 .

В обґрунтування позову зазначено, що з 17.08.2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що свідчить актовий запис №378. Зазначений шлюб сторони розірвали формально на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2008 року, хоча не припиняли шлюбних відносин, мали спільний бюджет, спільні подорожі та прожили разом як сім`я до листопада 2017 року. Під час шлюбу та фактичних шлюбних стосунків сторонами було набуто наступні об`єкти нерухомості:

-нежитлове приміщення № 28 к, за адресою: АДРЕСА_1 ;

-квартира АДРЕСА_5 ;

-квартира АДРЕСА_2 ;

-квартира АДРЕСА_6 ;

-квартира АДРЕСА_7 ;

а також автомобілі: -Мітсубісі Паджеро; -ГАЗ 33021; -ГАЗ 33021; -ГАЗ 3302; -ГАЗ 33021; -ГАЗ 33021; -ЗИЛ 43317; -ЗИЛ 43317; -МАЗ 437041-280; -МАЗ 437041-280; -ТАТА LPT 613/38.

Під час шлюбу та фактичних шлюбних стосунків деякі об`єкти нерухомості було переведено у нежитлову нерухомість, а саме:

-квартира АДРЕСА_2 в нежитлове приміщення № 296-а;

-квартира АДРЕСА_6 в нежитлове приміщення № 507;

-квартира АДРЕСА_7 в нежитлове приміщення № 508.

У листопаді 2017 року трапився великий конфлікт і сторони перестали вести спільне господарство, почалися перемовини щодо поділу майна подружжя, але відповідачка категорично відмовилась вирішувати поділ спільного майна мирним шляхом, зазначаючи, що все майно належить виключно їй на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси, яким все майно при його поділі залишилось ОСОБА_2 . Категорично не погоджуючись з таким рішенням, позивач оскаржив рішення суду щодо поділу майна, та згідно постанови Верховного суду справа була направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. З метою уникнення справедливого поділу майна подружжя ОСОБА_2 за договором дарування від 30.03.2021 року подарувала своїй дочці від попереднього шлюбу ОСОБА_3 спільне майно подружжя, а саме:

-нежитлове приміщення № 28 к, за адресою: АДРЕСА_1 ;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_3 ;

-нежитлове приміщення АДРЕСА_4 .

Своєї згоди на укладання договору дарування позивач не давав. Позивач вважає, що спірне нерухоме майно було набуте за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , а відтак у відповідності до ст. ст. 60, 61 СК України є спільним сумісним майном та підлягає поділу між сторонами по справі у рівних частках.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачка ОСОБА_2 з метою неможливості поділу майна подружжя, за допомогою договору дарування вирішила уникнути справедливого поділу майна, враховуючи те, що майно є спільною сумісною власністю позивача, тому його частка у майні підлягає витребуванню у відповідачки ОСОБА_3 .

Разом з позовом представник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову.

Матеріали позову суддя отримала 31.01.2022 року.

До суду 08.02.2022 року надійшли відповіді щодо місця реєстрації відповідачів.

Ухвалою суду від 10.02.2022 року позов було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позову. Недоліки позову були усунуті 24.02.2022 року.

Зазначену заяву про усунення недоліків суддя отримала 25.02.2022 року.

Ухвалою суду від 25.02.2022 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 28.03.2022 року.

У підготовче засідання призначене на 28.03.2022 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 16.05.2022 року.

Ухвалою суду від 04.04.2022 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_3 , а саме:

- 1/2 частку нежитлового приміщення АДРЕСА_2 ;

- 1/2 частку нежитлового приміщення АДРЕСА_3 ;

- 1/2 частку нежитлового приміщення АДРЕСА_4 ;

- 1/2 частку нежитлового приміщення № 28 к, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , - до розгляду справи по суті.

У підготовче засідання призначене на 16.05.2022 року з`явився представник позивача адвокат Тищенко С.Ю., просив відкласти розгляд справи, зазначивши, що в апеляційному суді на 19.05.2022 року призначено до розгляд у справу № 2-7539/08, та від розгляду зазначеної справи залежить розгляд даної справи. Також надав суду клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду рішення по справі № 2-7539/08 в Одеському апеляційному суді на підставі п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України. Щодо заперечень представника відповідача зазначив, що в апеляційному суді розглядається справа про поділ майна, позивач вважає, що це є спільне сумісне майно.

У підготовче засідання з`явився представник ОСОБА_2 адвокат Левіт В.С., проти клопотання представника позивача про відкладення заперечував, вважає це недоцільним, мета є безпідставною. Також зазначив, що з позовом ознайомлений, відзиву не буде надавати, а тільки пояснення в судовому засіданні. Щодо клопотання представника позивача про зупинення заперечував, що зазначене клопотання необґрунтоване неможливістю розгляду даної справи та справи, що перебуває в апеляційному суді.

Суд протокольною ухвалою відмовив у клопотанні представника позивача про відкладення підготовчого засідання, у зв`язку з недоцільністю, та враховуючи предмет позовних вимог і підстави, згідно ст.197 ЦПК України продовжити підготовче засідання у відсутності ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 16.05.2022 року провадження у даній справі № 522/2172/22 зупинено до розгляду цивільної справи №2-7539/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна, яка знаходиться на розгляді Одеському апеляційному суді.

20.03.2023 року представник ОСОБА_2 адвокат Левіт В.С. на електронну адресу суду надав клопотання, в якому просить поновити провадження, оскільки у цивільній справі № 2-7539/08 Одеським апеляційним судом 21.11.2022 року винесено постанову.

Ухвалою суду від 24.03.2023 року поновлено провадження та призначено справу до судового розгляду у підготовчому засіданні на 24.04.2023 року.

У підготовчому засіданні 24.04.2023 року був присутній представник ОСОБА_2 адвокат Левіт В.С., інші учасники процесу у засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Заяв, клопотань щодо розгляду справи за їх відсутністю суду не було надано. Розгляд справи відкладено на 05.06.2023 року.

У підготовче засідання призначене на 05.06.2023 року ОСОБА_2 не з`явилася, представник відповідачки адвокат Левіт В.С. через канцелярію суду надав заяву, в якій просив закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті. Також просив справу розглядати за відсутністю сторони відповідачки.

Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Представник ОСОБА_1 адвокат Тищенко С.Ю. на електронну адресу суду надав заяву про відкладення.

При вирішенні питання щодо розгляду заяви представника позивача про відкладення розгляду справи, суд враховує, що справа триває у провадженні з січня 2022 року, після відновлення провадження це вже друга неявка сторони позивача, перша з яких була без поважних причин, крім того, представник відповідачки не заперечує проти закриття підготовчого засідання по справі та призначення її до судового розгляду, тому така заява є безпідставною, та вважав можливим розглянути питання щодо закриття підготовчого засідання у відсутність сторони позивача та перейти до розгляду справи по суті враховуючи розумні строки.

Ухвалою суду від 05.06.2023 року підготовче засідання закрито та призначено до судового розгляду по суті на 13.07.2023 року.

05.07.2023 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Тищенко Станіслава Юрійовича надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, в якому просив зупинити провадження по даній справі до розгляду цивільної справи №2-7539/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя у Верховному Суді.

11.07.2023 року від відповідачки ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи у її відсутності та просила у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні 13.07.2023 року були присутні представник позивача адвокат Тищенко С.Ю. та представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Левіт В.С. Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи мається її заява про розгляд справи у її відсутність.

Представник позивача адвокат Тищенко С.Ю. підтримав подане клопотання про зупинення провадження, та просив зупинити провадження по справі до винесення рішення по цивільній справі №2-7539/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, що розглядається у Верховному Суді.

Представник відповідача адвокат Левіт В.С. заперечував щодо задоволення клопотання про зупинення провадження по справі, оскільки при подачі ним касаційної скарги по справі №2-7539/08 він просив зупинити дію оскаржуваного рішення до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Проте, Верховний суд при відкритті касаційного провадження відмовив йому у задоволенні клопотання про зупинення дії оскаржуваного рішення. Тому, вважає, що зараз немає перешкод для розгляду справи №522/2172/22. Просила відмовити у задоволенні клопотання про зупинення провадження.

Ухвалою суду від 13.07.2023 року, у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Тищенко Станіслава Юрійовича про зупинення провадження відмовлено. Представники сторін надали свої пояснення по суті справи.

Розгляд справи відкладено на 14.09.2023 року.

Позивач та представника позивача у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомили.

У судове засідання 14.09.2023 року з`явився представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Левіт В.С., просив відмовити у задоволені позову та скасувати заходи забезпечення позову, оскільки була справа про розірвання шлюбу та про поділ майна подружжя, однак позивачу тій справі не довів, що спірні нежитлові приміщення входять до спільного майна подружжя.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи мається її заява про розгляд справи у її відсутність. Суд, враховуючи належне сповіщення представника позивача про час і місце судового засідання, надання ним пояснень в минулому судовому засіданні, неповідомлення про причини неявки, згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України ухвалив проводити судове засідання без нього на підставі наявних в справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного.

Предметом позову є вимоги про витребування 1/2 частки майна з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 :

-нежитлового приміщення № 28 к, за адресою: АДРЕСА_1 ;

-нежитлового приміщення АДРЕСА_2 ;

-нежитлового приміщення АДРЕСА_3 ;

-нежитлового приміщення АДРЕСА_4 .

Позивач, ОСОБА_1 , та відповідач, ОСОБА_2 з 17 серпня 2001 року перебували у шлюбі.

Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року по справі № 2-7539/08, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, вирішено питання про розподіл спільного сумісного майна на користь ОСОБА_2 .

Факт розірвання шлюбу також було підтверджено постановою апеляційного суду від 26 квітня 2018 року по справі № 2-7539/08, а також постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року по цій справі.

Зокрема, в постанові Верховного Суду з приводу припинення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначено таке:

«Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 СК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року шлюб між сторонами розірвано.

Разом з тим, хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, але моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (частина друга статті 114 СК).

Так, відповідно до частини першої статті 115 СК України розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка.

Касаційний суд звертає увагу на те, що законодавець розрізнив поняття «припинення шлюбу з набранням чинності рішенням суду про його розірвання» та «реєстрація припинення шлюбу». Таким чином, припинення шлюбу існує само по собі як факт, що відбувся, натомість реєстрація цього факту носить характер підтвердження/фіксації його у державних органах реєстрації.

Отже, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги в частині вимог про розірвання шлюбу, одним з доводів якої було ухвалення нового рішення про розірвання шлюбу, оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 липня 2008 року про розірвання шлюбу не було зареєстроване в органах РАЦС, тому шлюб фактично не був розірваний, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що судове рішення про розірвання шлюбу набуло чинності, отже шлюб між сторонами є припиненим незалежно від того, що судове рішення не було зареєстроване в органах РАЦС, з огляду на що ОСОБА_1 обрано неправильний спосіб захисту права на розірвання шлюбу у разі, якщо він вважає, що вони з ОСОБА_2 продовжували проживати однією сім`єю».

Таким чином, суди встановили факт припинення шлюбу між позивачем та відповідачем у зв`язку з ухваленням рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 липня 2008 року по справі № 2-7539/08, яке набрало законної сили. Тому ці обставини не підлягають доведенню в цій справі з огляду на вимоги ч.5 ст. 82 ЦПК України.

Суд зазначає, що належних та допустимих доказів сумісного проживання з відповідачем однією сім`єю на час придбання ОСОБА_2 нежитлового приміщення № 28 к за адресою: АДРЕСА_1 позивач не надав.

Щодо витребування майна, а саме 1/2 частку нежитлового приміщення АДРЕСА_2 ; 1/2 частку нежитлового приміщення АДРЕСА_3 ; 1/2 частку нежитлового приміщення АДРЕСА_4 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Ухвалою суду від 16 травня 2022 року було провадження у справі № 522/2172/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння зупинено до розгляду цивільної справи № 2-7539/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна, яка знаходиться на розгляді Одеському апеляційному суді.

У цивільній справі № 2-7539/08 Одеським апеляційним судом від 21.11.2022 року винесено постанову, згідно якої апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 про розподіл нерухомого майна подружжя скасовано.

Прийнято в цій частині постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл нерухомого майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини:

- квартири АДРЕСА_2 ,

- квартира АДРЕСА_6 ,

- квартира АДРЕСА_7 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини:

- квартири АДРЕСА_2 ,

- квартира АДРЕСА_6 ,

- квартира АДРЕСА_7 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.01.2022 року № 294221611, власником нежитлового приміщення № 28 к, за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлового приміщення офісу АДРЕСА_3 , а також нежитлового приміщення офісу АДРЕСА_4 є ОСОБА_3 на підставі договору дарування, виданого 30.03.2021 року (а.с.34-39).

Належних та допустимих доказів, що перелічені у Постанові Одеського апеляційного суду від 21.11.2022 року по справі № 2-7539/08 квартири, а саме

- квартира АДРЕСА_2 ,

- квартира АДРЕСА_6 ,

- квартира АДРЕСА_7 є тотожними об`єктами нерухомості, а саме: нежитловому приміщенню АДРЕСА_2 ; нежитловому приміщенню АДРЕСА_3 ; нежитловому приміщенню АДРЕСА_4 , позивач не надав.

Суд також бере до уваги, що за позивачем не реєструвалося право власності на зазначені нежитлові приміщення, тому набуття ОСОБА_3 права власності на них не порушило права позивача.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація) - є речово-правовим засобом захисту прав лише власника індивідуально-визначеної речі.

Право на віндикацію належить власникові або титульному володільцеві, який втратив фактичне володіння річчю. Предметом віндикації є вимога про повернення майна з незаконного володіння. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з незаконного чужого володіння. До умов пред`явлення віндикаційного позову належать: власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; майно, яке хоче повернути власник чи титульний володілець, зберіглося в натурі та перебуває в фактичному володінні іншої особи; майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально-визначеним; віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Позивач у позовній заяві зазначає, що йому належать об`єкти нерухомості на підставі права спільної сумісної власності, оскільки майно є об`єктом спільної сумісної власності.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано жодних об`єктивних доказів проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 у період виникнення права власності на ці об`єкти, так і не надано жодних доказів своєї участі у придбанні цих приміщень, а тому позивачем не подано доказів, на підставі яких суд міг би дійти висновку про законність та обґрунтованість заявлених вимог.

Відповідачка ОСОБА_3 набула право власності на спірне майно на підставі договору дарування від 30.03.2021 року.

Таким чином, судом не було встановлено, що ОСОБА_1 був власником спірного майна або, що спірне майно було придбане під час шлюбу та фактичних шлюбних відносинах.

Тому, дані правовідношення (ст.388 ЦК) на які посилається позивач, не підлягають застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд не може при винесенні судового рішення ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно ч. ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Таким чином, відмовляючи у задоволені позовних вимог у даній справі, суд вбачає підстави для скасування заходів забезпечення, які були накладені ухвалою суду від 04.04.2022 року по даній справі.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню із відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 387, 388 ЦК України, ст.ст.1, 2, 3, 4, 12, 19, 43, 44, 48, 49, 76-82, 89, 95, 133, 141, ч. ч. 9, 10 ст. 158, 175, 209, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265, 352, 354, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2022 року по даній справі, а саме, зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ), а саме:

- 1/2 частку нежитлового приміщення АДРЕСА_2 ;

- 1/2 частку нежитлового приміщення АДРЕСА_3 ;

- 1/2 частку нежитлового приміщення АДРЕСА_4 ;

- 1/2 частку нежитлового приміщення № 28 к, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 22.09.2023 року.

Суддя: Домусчі Л.В.