Постанова

Іменем України

18 вересня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/9482/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Шкоріної О. І.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на рішення Дарницького районного суду м. Києва

від 27 березня 2023 року

в складі судді Трусової Т. О.

у цивільній справі №753/1378/23 Дарницького районного суду м. Києва

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

до ОСОБА_1

про стягнення відсотків

У С Т А Н О В И В:

24 січня 2023 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 за період з 31.01.2020 по 30.06.2021 відсотки від суми кредиту на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 21 068,97 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що відповідач звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг та підписав анкету-заяву від 05.09.2017, згідно якої отримав у користування кредит у розмірі 200 000 грн у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не виконав умови договору та не повернув в обумовлений строк тіло кредиту та нараховані відсотки, у зв`язку з чим було подано позов до суду.

Вказував, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.11.2022 у справі №753/23080/21 стягнуто з ОСОБА_1 тіло кредиту, а в стягненні інших нарахувань відмовлено.

Позивач, посилаючись на те, що згідно правових висновків Верховного Суду він має право на стягнення відсотків за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно ст. 1048 ЦК України, просив позов задовольнити. Позовна заява містить цитування ст. 625 ЦК України. Однак позов не містить обґрунтувань про стягнення відсотків за неправомірне користування кредитними коштами. Розрахунок заборгованості надано лише з підстав ст. 1048 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув уваги на те, що предметом даної справи є стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ на підставі ст. 625 ЦК України та як наслідок дійшов помилкового висновку, що у даній справі пред`явлено ідентичну вимогу тій, що розглядалася у справі №753/23080/21.

Вважав, що наявні підстави для задоволення позову, оскільки жодна сума відсотків з відповідача стягнута не була, а підстави вважати укладений кредитний договір безпроцентним відсутні.

Також як на підставу скасування рішення суду позивач в апеляційній скарзі навів правові висновки Верховного Суду щодо застосування положень ст. 1048 ЦК України, які зокрема викладені у постановах від 18.12.2019 у справі №205/2825/18, від 20.05.2020 у справі №588/62/18, від 16.03.2021 у справі №921/387/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17.

На думку скаржника, з огляду на вказані правові висновки Верховного Суду, він має право на отримання відсотків за користування кредитними коштами у розмірі визначеному на рівні облікової ставки НБУ до моменту звернення до суду з вимогою про дострокове погашення заборгованості, а саме до 30.06.2021 у розмірі 21 608,97 грн.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27.03.2023 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Також в апеляційні скарзі позивач просив проводити розгляд справи за участі його представника в судовому засіданні з метою детального пояснення останнім конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що дане клопотання позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 374 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Київський апеляційний суд надав учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Зважаючи на те, що позивач не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого розгляду справи необхідно провести усні слухання, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.

Позивач належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги на рішення суду від 27.03.2023 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням (а. с.54).

Відповідач також належним чином повідомлявся про розгляд апеляційної скарги позивача на рішення суду від 27.03.2023 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (а. с. 53, 55-56).

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки дана справа є малозначною та ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05 вересня 2017 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву №б/н від 05.09.2017.

У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у строки, встановлені договором, у листопаді 2021 року АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, що виникла станом на 20.10.2021, в загальному розмірі 322 342,89 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 201 746,49 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 120 596,40 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/23080/21 позов АТ КБ "ПРИВАТБАНК" задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за тілом кредиту в розмірі 201 746,49 грн. в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків відмовлено.

Рішення суду у справі №753/23080/21 а ні Банком, а ні ОСОБА_1 не оскаржувалося та набрало законної сили.

Судом також встановлено, що у тій розглянутій справі №753/23080/21 розрахунок відсотків за користування відсотків позивач здійснив на підставі стандартних форм банку (Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів), як складових кредитного договору приєднання та із застосуванням передбачених цим договором процентних ставок.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що має право на отримання від відповідача відсотків нарахованих, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, з огляду на те, що судовим рішенням стягнуто лише тіло кредиту та відмовлено у стягненні відсотків за користування кредитними коштами, визначених кредитним договором. Вважав, що відсотки на підставі ст. 1048 ЦК України підлягають стягненню в сумі 21 608,97 грн за період з 31.01.2020 та до дня подання до суду позову про дострокове стягнення заборгованості, а саме по 30.06.2021.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у банку відсутні підстави для стягнення відсотків на підставі ст. 1048 ЦК України, оскільки вимоги про стягнення відсотків ідентичні вимогам заявленим у справі №753/23080/21.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що до такого висновку суд першої інстанції дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та без врахування висновку Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №921/387/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Аналіз наведеної норми закону приводить до висновку, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов.

Тобто, законодавець визначив, якщо умовами договору не встановлена конкретна відсоткова ставка, то в такому разі підлягає застосуванню ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якою встановлено розмір відсотків на рівні облікової ставки НБУ.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач посилався на те, що предметом даної справи є стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ на підставі ст. 1048 ЦК України, що не взяв до уваги суд першої інстанції та як наслідок помилково вказав в оскаржуваному рішенні, що позивачем заявлено ідентичну позовну вимогу про стягнення відсотків тій, що була пред`явлена у справі №753/23080/21.

Оскільки рішенням суду у справі №753/23080/21 відмовлено у задоволенні відсотків у зв`язку із непогодженням сторонами істотних умов кредитного договору щодо розміру процентів, Банк мав право звернутися до суду з позовом про стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України, з огляду на те, що такі вимоги не є ідентичними.

Суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи, дійшов помилкового висновку щодо відсутності права на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача відсотків за обліковою ставкою НБУ на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір, щодо стягнення відсотків на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 31.01.2020 та до дня подання до суду позову про дострокове стягнення заборгованості, а саме по 30.06.2021, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається зі змісту позовної заяви останній в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що Банк після ухвалення судом рішення про відмову у стягненні відсотків за договором має право на стягнення з боржника відсотків за обліковою ставкою НБУ, згідно вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Колегія суддів погоджується, що Банк має право на з боржника відсотків за обліковою ставкою НБУ, згідно вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Водночас слід врахувати, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 навела висновок про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 наведено висновки про те, що відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання

Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що вона вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, за правомірне користування кредитними коштами (в межах строку дії кредитного договору) стягуються проценти на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, а за неправомірне користування кредитними коштами (поза межами строку дії кредитного договору) - на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №921/387/18.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 21 608,97 грн за обліковою ставкою НБУ, тобто на підставі ст. 1048 ЦК України.

Однак, матеріали справи не містять доказів, протягом якого періоду позичальник правомірно користувався коштами, а коли відбулося неправомірне користування в межах заявленого Банком періоду.

Наявна в матеріалах справи копія судового рішення у справі №753/23080/21 також не дає можливості встановити відповідні періоди правомірного користування та неправомірного користування грошовими коштами.

Долучений розрахунок нарахування відсотків зо обліковою ставкою НБУ, в порядку ст. 1048 ЦК України, передбачає нарахування за правомірне користування грошовими коштами в межах строку дії кредитного договору. Водночас, з долученої до позовної заяви виписки вбачається, що станом на 31.01.2020 вся заборгованість вже була простроченою.

Вимог про стягнення відсотків за неправомірне користування кредитними коштами, з підстав визначених ст. 625 ЦК України позивач не заявляв. Позовна заява не містить таких обґрунтувань і такі докази до суду не подавалися. Розрахунок заборгованості надано лише з підстав ст. 1048 ЦК України.

Отже, позивачем не доведено позовних вимог про стягнення відсотків з підстав, визначених ст. 1048 ЦК України.

Оскільки в позові слід відмовити у зв'язку з недоведеністю, а суд першої інстанції виходив з відсутності у Банку права на звернення до суду з позовом про стягнення відсотків на підставі ст. 1048 ЦК України, колегія суддів, з урахування вищенаведеного, дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року - скасувати. та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. І. Шкоріна