МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №521/7859/23
Пр. №2/521/2672/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання особистою приватною власністю частки квартири,

встановив:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала в шлюбі, зареєстрованому 04 вересня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Котовську та Котовському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №252.

На даний час в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває справа за її позовом про розірвання шлюбу.

В період шлюбу у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка зазначала, що під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 2015 року була придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку було нею зареєстровано 27 листопада 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Стверджувала, що спірна квартира була придбана за грошові кошти її матері ОСОБА_4 , яка працює лікарем-стоматологом та рідного брата ОСОБА_5 , який частину грошових коштів на вказану квартиру взяв у борг, і які згодом були ним повернути, оскільки він працює моряком. Фактично, спірну квартиру мати з братом їй подарували.

Вказувала, що відповідач фінансово участі в придбанні квартири АДРЕСА_1 , не приймав, спільних грошових коштів вони не використовували, оскільки перебували у шлюбі лише два місяці і спільних збереженій ще не мали.

Зазначала, що відповідач до 2015 року працював в поліції, дільничним інспектором, а після звільнення в 2015 році більше не працював, сім`я існувала за грошові кошти, які заробляла вона.

28 листопада 2018 року вона за договором купівлі-продажу від 28 листопада 2018 року продала квартиру АДРЕСА_1 , та на отримані від продажи квартири кошти придбала за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_2 , право власності на 7/10 частин якої було оформлено на неї, а право власності на 3/10 частин квартири було оформлено на відповідача.

Вважає, що частина квартири АДРЕСА_2 , яка оформлена за договором купівлі-продажу на її ім`я належить їй на праві особистої власності.

Стверджувала, що 3/10 частини квартири АДРЕСА_2 , яка оформлена на праві власності на відповідача, також належить їй на праві особистої власності, оскільки була придбана за кошти, які вона отримала від продажу квартири АДРЕСА_1 ,

Також в період шлюбу, а саме 02 жовтня 2021 року був придбаний автомобіль марки «КІА FORTE», д/н НОМЕР_1 , який 04 березня 2023 року був переоформлений на її матір ОСОБА_4 .

Крім того, 26 грудня 2020 року був придбаний автомобіль марки «OPEL COMBO» д/н НОМЕР_2 , який був зареєстрований на праві власності на відповідача.

Зазначала, що за домовленістю з відповідачем, вона користується і розпоряджується автомобілем марки «КІА FORTE», д/н НОМЕР_1 , а відповідач користується і розпоряджується автомобілем марки «OPEL COMBO» д/н НОМЕР_2 .

Отже, на теперішній час спору щодо транспортних засобів не існує.

Вказувала, що під час шлюбу, були придбані ще автомобілі, які оформлювались на відповідача, продавались ним, та отримані від продажу даних транспортних засобів грошові кошти відповідач залишав собі і не надав ніякої інформації стосовно отриманих коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилаючись на те, що між нею та відповідачем не досягнуто домовленості щодо поділу майна в добровільному порядку, позивачка просила суд визнати 3/10 частки квартири АДРЕСА_2 , її особистою приватною власністю; припинити право власності ОСОБА_2 на 3/10 частки квартири АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на 3/10 частки квартири АДРЕСА_2 ; визнати 7/10 часткиквартири АДРЕСА_2 , її особистою приватною власністю; залишити у власності відповідача автомобіль марки «OPEL COMBO» д/н НОМЕР_2 ; залишити у власності ОСОБА_4 автомобіль марки «КІА FORTE», д/н НОМЕР_1 , з виплатою ОСОБА_2 компенсації в сумі 3000,00 доларів США; визнати 7/10 часткиквартири АДРЕСА_2 її особистою приватною власністю.

Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 24 березня 2023 року було накладено арешт на 3/10 часткиквартири АДРЕСА_2 , (а.с.57-58).

Ухвалою суду від 06 квітня 2023 року було відкрите провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 65).

Ухвалою суду від 29 червня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 103).

Ухвалою суду від 12 вересня 2023 року суд відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову (а.с. 112).

Позивачка та її представник, діючий за ордером від 22 березня 2023 року в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали через канцелярію суду заяву про підтримання позову та слухання справи за їх відсутністю (а.с. 49, 77).

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав через канцелярію суду заяву про визнання позову та слухання справи за його відсутністю (а.с. 72-73, 110).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 8 Сімейного кодексу України та главою 26 книги третьої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 04 вересня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Котовську та Котовському району Котовського міжрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис№252, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 31).

Від шлюбу у сторін є донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 32).

Встановлено, що в період шлюбу, а саме 27 листопада 2015 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 27 листопада 2015 року придбала на своє ім`я квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,5 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м. (а.с. 33-34).

27 листопада 2015 року право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.35).

Судом встановлено, що 28 листопада 2018 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 28 листопада 2018 року продала квартиру АДРЕСА_1 за 373841,00 грн., які перераховані покупцем на рахунок продавця повністю до підписання договору. Підписання договору свідчить про те, що розрахунок за продану квартиру здійснений повністю (а.с. 36-37).

28 листопада 2018 року сторони за договором купівлі-продажу від 28 листопада 2018 року придбали за 734516,00 грн. квартиру АДРЕСА_2 , за умовами якого ОСОБА_1 було передано у власність 7/10 часток квартири АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 3/10 часток квартири АДРЕСА_2 (а.с. 38-39).

Встановлено, що 28 листопада 2018 року ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на 3/10 часток квартири АДРЕСА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 40).

Крім того, 28 листопада 2018 року позивачка ОСОБА_1 також зареєструвала своє право власності на 7/10 часток квартири АДРЕСА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, (а.с.41).

Згідно звіту №02029 про визначення оціночної (ринкової) вартості квартири АДРЕСА_2 ринкова вартість вказаної квартири складає 1181711,00 грн. (а.с. 8-25).

Згідно відповіді №16064 від 05 квітня 2023 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.64,97).

Судом встановлено, що 26 грудня 2020 року в період шлюбу на ім`я ОСОБА_2 був придбаний автомобіль марки «OPEL COMBO» д/н НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 26 грудня 2020 року (а.с. 43-44).

З позовної заяви вбачається, що сторони в період шлюбу, а саме 02 жовтня 2021 року придбали автомобіль марки «КІА FORTE», д/н НОМЕР_1 , який 04 березня 2023 року був переоформлений на ОСОБА_4 , рідну матір позивачки, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 02 жовтня 2021 року (а.с. 42).

Як зазначила позивачка в позові, що вона за домовленістю з відповідачем користується і розпоряджується автомобілем марки «КІА FORTE», д/н НОМЕР_1 , а відповідач користується і розпоряджується автомобілем марки «OPEL COMBO» д/н НОМЕР_2 , спору щодо транспортних засобів на теперішній час не існує.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із цим, ч.6 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (ст. 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у ч. 6 ст. 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.

Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 придбана сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя, позивачкою не спростована.

При цьому суд вважає, що твердження позивачки про те, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_1 , не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки матеріали справи не містять належних доказів того, що мати та брат позивачки надавали їй кошти на придбання квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 28 листопада 2018 рокуквартира АДРЕСА_2 придбана за 734516,00 грн., а квартира АДРЕСА_1 продана за 373841,00 грн.

Також суд звертає увагу на той факт, що сторони при укладенні договору купівлі-продажу від 28 листопада 2018 рокуквартири АДРЕСА_2 самостійно визначили свої частки у праві власності на вказану квартиру.

Тому, самі по собі твердження позивачки про придбання спірної квартири за її кошти не можуть бути підставою для визнання за позивачкою права особистої власності на вказану квартиру.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог щодо визнання квартири АДРЕСА_2 особистою власністю ОСОБА_1 та припинення права власності ОСОБА_2 на 3/10 частки вказаної квартири, слід відмовити, оскільки позивачка не спростувала презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на неї.

Що стосується позовних вимог про залишення у власності відповідача автомобіля марки «OPEL COMBO» д/н НОМЕР_2 та залишення у власності ОСОБА_4 автомобіля марки «КІА FORTE», д/н НОМЕР_1 , з виплатою ОСОБА_2 компенсації в сумі 3000,00 доларів США, то суд вважає, що в задоволенні даних вимог слід відмовити, оскільки автомобіль марки «OPEL COMBO» д/н НОМЕР_2 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 26 грудня 2020 року належить на праві власності ОСОБА_2 , право власності якого не оскаржується.

Крім того, як встановлено судом, автомобіль марки «КІА FORTE», д/н НОМЕР_1 , який належить на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 02 жовтня 2021 року ОСОБА_4 , право власності якої сторони не оскаржують і яка не є стороною у справі, а тому дані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що сторони домовились про те, що позивачка користується і розпоряджується автомобілем марки «КІА FORTE», д/н НОМЕР_1 , а відповідач користується і розпоряджується автомобілем марки «OPEL COMBO» д/н НОМЕР_2 , спору щодо транспортних засобів між ними не існує.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Результат наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню можливе, зокрема, за умов: визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Відповідно до ч.1ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.

Судовий збір у справі складає 11817,11 грн., сплачено 3545,13 грн., різниця не сплаченого судового збору складає 8271,98 грн., які необхідно стягнути з позивачки, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі (а.с.1).

Керуючись, ст. ст. 57, 60, 61, 65, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 15, 16, 316, 319, 334, 346, 356, 357, 358, 361, 367, 368, 369 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 264, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання особистою приватною власністю частки квартири залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 21 вересня 2023 року.

Суддя: О.М. Сегеда