Ухвала

Іменем України

08 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 753/174/21

провадження № 61-12425ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Юхимович Світланою Андріївною, на постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом та просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами не зареєстрований. Після народження дочки батьком зі слів матері записаний ОСОБА_2 . Після народження та на даний час дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні й вихованні.

Відповідач після народження дитини припинив спілкування з позивачем, не бажає приймати участь у житті дочки, оскільки не планував дитину та не бажав її народження. Позивач намагалася переконати відповідача в необхідності спілкування з дочкою, однак її дії не дали бажаних результатів. Поведінка відповідача створює перешкоди для реалізації прав дитини, зокрема, на реєстрацію місця проживання, медичне обслуговування, виїзд дитини за кордон.

Під час відвідування працівниками Голосіївського районного в місті Києві Центру соціальних служб сім`ї, дітей та молоді місця проживання відповідача двері помешкання ніхто не відчинив. Працівники центру залишили в поштовій скрині відповідача запрошення для останнього про необхідність явки до центру для співбесіди. ОСОБА_2 з`явився до Голосіївського районного в місті Києві Центру соціальних служб сім`ї, дітей та молоді та повідомив, що дійсно не спілкується з дочкою, аліменти на її утримання не сплачує та не має бажання виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за дитиною. Служба направила на адресу ОСОБА_2 лист-роз`яснення щодо належного виконання батьківських обов`язків по відношенню до дитини та попередила про відповідальність у разі порушення прав та інтересів дитини. Проте відповідач ставлення до дочки не змінив, майже від самого народження з нею не бачиться та не проявляє такого бажання, не приймає участі в її вихованні та забезпеченні.

Дарницький районний суд м. Києва рішенням від 19 квітня 2023 року позов задовольнив. Позбавив ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення мотивував тим, що впродовж останніх років відповідач не проявляв інтересу до дитини, не спілкувався з нею, догляд не здійснював, не цікавився її фізичним та психічним станом здоров`я, коштів на утримання в добровільному порядку не надав, при цьому мав заборгованість по сплаті аліментів. Подані ОСОБА_2 заяви до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення йому способів участі у вихованні та спілкуванні з дочкою мають формальний характер та не спрямовані на досягнення конкретної цілі. Поведінка батька відносно дитини не змінилася. Позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам дитини, яка тривалий час проживає з матір`ю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Київський апеляційний суд постановою від 06 липня 2023 року вказане судове рішення скасував, ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що:

відповідач ОСОБА_2 заперечував щодо позбавлення батьківських прав, зазначав, що має бажання і намагається спілкуватись із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважає її частиною своєї сім`ї;

відповідач виявляв інтерес до дитини, оскільки неодноразово просив орган опіки та піклування визначити способи участі у вихованні та спілкуванні з дитиною;

згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, а тому висновок Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 08 червня 2022 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 не має обов`язкового характеру для вирішення справи судом;

позивачем не доведено винної поведінки відповідача як батька дитини щодо умисного ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків чи здійснення ним неправомірних дій відносно дитини;

позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено;

доводи про те, що відповідач не цікавиться дитиною та не бажає приймати участі в її вихованні, зокрема, не сплачує аліменти, не є достатньою та переконливою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

11 серпня 2023 року ОСОБА_1 через представника з пропуском строку на касаційне оскарження засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду та просить поновити строк, посилаючись на те, що оскаржену постанову вона отримала 13 липня 2023 року, що підтверджується доданими до касаційної скарги доказами.

Указані обставини є достатніми для поновлення строку на касаційне оскарження на підставі статті 390 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, оскільки апеляційний суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року в справі № 459/3411/18, від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19. Також касаційна скарга обґрунтована тим, що:

факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку;

апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав;

апеляційний суд не звернув увагу на те, що в справах щодо дітей у міжнародному праві застосовується категорія «найкраще забезпечення інтересів дитини», а не критерій «виявлення інтересу до дитини»;

відповідач не надав докази, які підтверджують вчинення ним дій на забезпечення якнайкращих інтересів дитини;

комісією з питань захисту прав дитини Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації встановлено, що батько протягом тривалого часу не приймав жодної участі у догляді та вихованні дитини, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків;

дитина не знає свого батька, що свідчить про те, що відповідач не приймає участі в її житті, не встановив з нею сімейних зв'язків;

ОСОБА_2 має неприховану ненависть, зневагу до матері дитини. Такою поведінкою ОСОБА_2 не може надати дитині зразок розуміючого ставлення людини до людини та поваги до матері.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно висновку експерта № 103-166-2022 від 25 січня 2023 року молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складає величину не менш ніж 99,99 %. Отже, батьківство ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , практично доведено.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 .

Зі змісту заяв ОСОБА_1 від 16 липня 2019 року, 14 листопада 2019 року, 01 липня 2020 року та 27 лютого 2020 року, адресованих Голосіївській районній в місті Києві державній адміністрації, вона неодноразово зверталася до Служби у справах дітей та сім`ї з проханням здійснити дії на проведення роз`яснювально-профілактичної роботи з ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання свої дочки ОСОБА_3 та з`ясування причин ухилення від виконання своїх обов`язків щодо дитини.

Згідно листів Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Дарницького районну міста Києва від 04 листопада 2019 року № 03-10/70-37 та 06 вересня 2020 року № 10147-279 під час зустрічі зі спеціалістами на базі Центру ОСОБА_2 повідомив, що не спілкується з дочкою, аліментів не сплачує, не має бажання виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за дитиною.

Крім того, із змісту листа Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 13 травня 2020 року ОСОБА_2 було направлено лист-роз`яснення щодо належного виконання батьківських обов`язків по відношенню до дитини та попередження про відповідальність у разі порушення прав та інтересів дитини.

Згідно витягу з протоколу № 15 засідання комісії з питань захисту дитини Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 18 вересня 2019 року комісією рекомендовано органу опіки та піклування визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 жовтня 2019 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Данилюк О. Б. відкрито виконавче провадження № 62917269 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на малолітню ОСОБА_3 на підставі судового наказу.

02 лютого 2021 року ОСОБА_2 внесено до Єдиного реєстру боржників у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до висновку Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 08 червня 2022 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , наразі дитина зареєстрована та проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 15 лютого 2021 року та 25 січня 2022 року працівником Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та з`ясовано, що умови для проживання, виховання та розвитку дитини створені належним чином. Голосіївським районним в місті Києві центром соціальних служб проведено оцінку потреб сім`ї за місцем проживання матері та дітей та встановлено, що в квартирі дотримуються санітарно-гігієнічних норм, наявні продукти харчування в достатній кількості. Малолітня ОСОБА_3 , 2015 року народження, в повній мірі забезпечена всім необхідним. Зі спостережень фахівця Центру, мати задовольняє в повній мірі базові та психоемоційні потреби дитини. У сім`ї наявні теплі, довірливі стосунки. Мати в присутності фахівця Центру повідомила, що батько ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні дочки, фінансової підтримки не надає, з дитиною не спілкується. Фахівцем Центру в присутності матері проведено бесіду з дитиною. З бесіди вбачається, що дівчинка батька бачила дуже давно, коли не пам`ятає. У 2019 році в рамках розгляду справи про визначення місця проживання дитини від Дарницького районного в місті Києві центру соціальних служб отримано інформацію що, зі слів батька, він не спілкується з дочкою, аліментів не сплачує, не має жодного бажання виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за дитиною. 25 січня 2021 року на адресу Служби надійшло повідомлення від батька малолітньої ОСОБА_4 про заборону на виїзд за кордон дитини з будь-якою метою на будь-який проміжок часу до досягнення повноліття. Крім того, ОСОБА_2 15 та 19 березня 2021 року та 02 серпня 2021 року тричі звертався до Служби щодо встановлення йому способів участі у вихованні та спілкуванні з дочкою. Служба рекомендувала батькові подати необхідний пакет документів через Центр надання адміністративних послуг Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, оскільки визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною є адміністративною послугою. Однак пакет документів, передбачений законодавством щодо визначення способів участі у вихованні дитини, батько так і не подав.

Згідно листа Голосіївського районного в місті Києві центру соціальних служб від 11 березня 2021 року № 100/09/10-238 за результатами проведення роботи психолога з малолітньою ОСОБА_3 , 2015 року народження, психологом встановлено, що роль батька у сім`ї дитини незрозуміла, оскільки фактично батько відсутній, ролі у постійному піклуванні за дитиною не приймає. Спогади про спільне життя у дитини відсутні. Дитина про батька знає, фігуру його ідеалізує, самостійно знаходить виправдання відсутності його у своєму житті. Мати сприяє позитивному сприйняттю дитиною батька, однак відсутність досвіду задоволення батьком актуальних потреб дитини та досвіду емоційного реагування на цей процес з боку дитини робить фігуру батька мало зрозумілою. Досвід дитина здобуває в процесі проживання основних подій свого життя з тим дорослим, хто реагує і задовольняє потреби, хто знаходиться поруч та допомагає дитині справлятися з власними переживаннями. Для ОСОБА_4 матір ОСОБА_1 є об`єктом надійної прив`язаності. Мати задовольняє актуальні потреби дитини, емоційно доступна. Сепараційний процес дитини від матері триває. Фактично вся побутова, емоційна, розвиваюча взаємодія відбувається між дитиною та матір`ю. Наразі батьківська фігура, яка присутня у сімейній структурі, дитині мало зрозуміла, дитина фактично не знає чим батько займається, цю інформацію замінює власною фантазією. Теми спілкування з батьком у відстроченому часі не відтворює, у спогадах існує єдиний епізод за участі батька. На засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації 01 червня 2022 року були присутні обоє батьків. Комісією встановлено, що батько протягом тривалого часу не приймав жодної участі у догляді та вихованні дитини, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Докази щодо створення перешкод ОСОБА_5 у спілкуванні з дитиною з боку матері ОСОБА_1 відсутні. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_3 , 2015 року народження.

З огляду на викладене, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважала за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 .

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 308/13654/21 наведено такі правові висновки:

«ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Жорстоке поводження з дитиною полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

ЄСПЛ в рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідачем проти позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини.

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків».

У постанові Верховного Суду від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18 вказано, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.

Встановивши, що негативна поведінка відповідача відносно дитини відсутня, батько дитини бажає спілкуватися з донькою, проти позбавлення батьківських прав заперечував в суді першої інстанції і в апеляційному суді, тобто відсутні факти свідомого, умисного нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування рішення місцевого суду і ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і застосовується судом лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду щодо застосування статті 164 СК України та прецедентною практикою ЄСПЛ у подібних правовідносинах.

При цьому вказані висновки не суперечать загальним правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеним в постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 та від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19, на які посилається ОСОБА_1 .

Посилання на те, що апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги висновок Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 08 червня 2022 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , не береться до уваги, оскільки апеляційний суд здійснив оцінку вказаного висновку у сукупності з іншими доказами та зазначив, що він не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).

Інші доводи, на які посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки їм було надану відповідну правову оцінку, з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Аналіз змісту касаційної скарги та постанови апеляційного суду свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і апеляційний суд переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Юхимович Світланою Андріївною, на постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук