ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1196/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/560/18 Категорія: 308030000 Казидуб О.Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Дубинський Віктор Михайлович;

відповідач ОСОБА_2 ;

представник відповідача ОСОБА_3 ;

треті особи Черкаська міська рада, ОСОБА_4 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Дубинський Віктор Михайлович;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубинського Віктора Михайловича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Черкаська міська рада, ОСОБА_4 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 із зняттям реєстрації.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 , що перебуває у комунальній власності міста. Відповідач по справі, її син, є зареєстрованим у вказаній квартирі, однак з 2009 року у вказаному житловому приміщенні не проживає. Факт не проживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин підтверджується актом опитування сусідів, доданим до позовної заяви.

Вказує, що оскільки відповідач не проживає у квартирі АДРЕСА_1 більше шести місяців без поважних причин, спірним житлом не користується із власних міркувань, оскільки виселився добровільно та будь-які перешкоди йому не чинились, фактичне місце його проживання не відоме, участі в оплаті комунальних послуг та утриманні житла не бере. Відповідач втратив право користування вказаною квартирою, проте заходів з зняття з реєстрації не вживає, при цьому реєстрація відповідача призводить до покладання на наймача надмірних комунальних платежів та обмежує у праві оформити житлову субсидію, чим порушуються права позивачки як наймача, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.05.2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду обґрунтоване тим, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, а відповідач ОСОБА_2 не втратив інтерес до спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Дубинського В.М. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі вказує, що в спірній квартирі відповідач без поважної причини до пред`явлення позову не проживав (більше 9 років). Лише через деякий час, після винесення судового рішення від 06 червня 2018 року, ОСОБА_2 тимчасово став проживати в спірній квартирі. Тобто, юридичними значеннями по справі є факт його відсутності в квартирі в період часу з травня 2009 року до 22 січня 2018 року. Відповідно, період його проживання в спірній квартирі після винесення заочного рішення, правового значення по справі не має.

Крім того, факт відсутності відповідача в квартирі в період часу з травня 2009 року до 22 січня 2018 року без поважних причин, підтверджується показами свідків з боку позивача.

Вважає, що акт складений ОСББ «Соборним» від 20.04.2020 року є неналежним доказом по справі, оскільки він був складений після винесення заочного судового рішення і вказівка в ньому про те, що відповідач фактично постійно проживає з часу своєї реєстрації суперечить матеріалам справи.

Також, скаржник вказує, що покази сторони відповідача по справі є суперечливими і спростовуються незаперечними доказами по справі, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

04 серпня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 адвоката Прядки В.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, який ухвалою Черкаського апеляційного суду від 15.08.2023 року залишено без розгляду.

Треті особи, які не з`явилися в судове засідання належним чином повідомлені, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення Черкаській міській раді судової повістки, та витягом з офіційного сайту Укрпошта за трекінгом 589 про те, що поштове відправлення (судова повістка) 25.07.2023 представником ОСОБА_1 за довіреністю, також отримана.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Дубинського В.М., та представника ОСОБА_2 адвоката Прядку В.М., які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Довідки № 983 від 16.01.2018 року, виданої директором КП «Придніпровська СУБ», ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . В квартирі зареєстровано троє осіб: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (син), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Особовий рахунок № НОМЕР_1 зазначений на ОСОБА_1 , житлова площа 51,5 кв.м., загальна площа 89,4 кв.м.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власниками спірної квартири є ОСОБА_1 та ОСОБА_1 в рівних частках (а.с96 т. 1).

Згідно Акту опитування сусідів від 10 березня 2016 року (том № 1 а.с. 46), затвердженого Головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Богданівський» Меніковою О.П., в якому зазначено, що ОСОБА_2 дійсно прописаний в квартирі АДРЕСА_1 , але не проживає в даному помешканні з 2009 року. Даний Акт підписаний ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Реалізація права на житло має ключове значення не лише для реалізації інших економічних та соціальних прав людини, через які насамперед утілюється конституційна цінність гарантування гідних умов життя для кожної людини, а й для ефективного здійснення кожним прав і свобод особистого й політичного характеру.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_1 був правомірно вселений до квартири, яка розташована у АДРЕСА_2 та зареєстрований у відповідності до норм законодавства (а.с.4).

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Члени сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартири) в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16.

Європейський суд з прав людини вважає втрату житла найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Частинами першою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, оцінивши докази, надані сторонами, у їх сукупності, доводи сторін спору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

В той же час, колегія суддів вважає за важливе зазначити, що відповідач є членом сім`ї власника житла, у зв`язку з чим до даних правовідносин підлягають до застосування вимоги ст. 405 ЦК України, якою визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, суд першої інстанції встановив, що позивачем, в силу покладеного на неї процесуальним законом обов`язку, не надано достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована у АДРЕСА_2

Зокрема, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 дійсно періодично виїжджав на роботу до м. Київ та за кордон на заробітки та змагання, але це були періодичні відрядження, а не зміна основного місця проживання. Даний факт був підтверджений в судовому засіданні показами свідка ОСОБА_8 та, копією Строкового трудового договору (том № 1 а.с. 86), копією закордонного паспорту на ім`я ОСОБА_9 ( том № 1 а.с. 85).

Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 423 від 23 квітня 2014 року, 25 квітня 2014 року було влаштовано в прийомну сім`ю ОСОБА_1 на виховання та спільне проживання малолітню ОСОБА_10 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно Акту обстеження умов проживання від 29 грудня 2015 року, складеного спеціалістами служби у справах дітей ЧМР Аркушою В.В. та ОСОБА_11 з якого вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 проживають і мають постійне місце реєстрації ОСОБА_1 (прийомна мати), рідні діти ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 (том № 1 а.с. 27).

При цьому, в матеріалах справи є Виписка з банківської картки ОСОБА_2 (том № 1 а.с. 138) та Дублікат квитанції № Р24А492507894А69968, з яких вбачається, що 08.10.2018 року ОСОБА_2 було переведено 5000 грн. Опис операції зазначено: Переказ на картку ПриватБанк через Приват24. Одержувач ОСОБА_1 (том № 1 а.с. 98).

В судовому засіданні представником відповідача адвокатом Прядкою В.М. зазначалось, що дані кошти були переведені відповідачем ОСОБА_2 для сплати комунальних послуг.

В матеріалах справи є копія Виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4678 на ім`я ОСОБА_1 , вона знаходилась в стаціонарі (том № 1 а.с. 99-100). Відповідно до копій квитанції (том 1, а.с. 103,104,106,107), ОСОБА_2 здійснювались покупки ліків в аптеці.

Тобто, з викладених обставин, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 цікавився здоров`ям своєї матері ОСОБА_1 та піклувався про неї, що і було зазначено судом першої інстанції.

Як вбачається з Акту про встановлення фактичного місця проживання особи № 76 від 20 квітня 2021 року, складеного комісією у складі Голови КС Ніконенка В.В. секретаря КСМ Макаєвої Б.В., члена КСМ ОСОБА_13 , відповідно до змісту якого 19 квітня 2021 року було проведено обстеження квартири у будинку та опитано сусідів за адресою: АДРЕСА_4 . За наслідками даного обстеження було встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт Серії НОМЕР_2 , фактично постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 з моменту реєстрації по дату складення даного Акту. В квартирі знаходяться його особисті речі та предмети побуту (том № 1 а.с. 137).

Даний факт стороною позивача ОСОБА_1 не заперечувався та був підтверджений в суді першої інстанції показами свідка ОСОБА_14 .

Отже, твердження скаржника стосовно того, що ОСОБА_2 добровільно виїхав, вивіз усі речі та не проживав певний період в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 є лише припущенням, оскільки зазначене не підтверджується жодним належним доказом у справі.

Так, відповідно до п. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

При цьому, звертаючись в суд з даним позовом позивач не вказує, причини відсутності відповідача у вказаній квартирі, не навела достатніх доказів, що ОСОБА_2 певний період проживає в іншому місці чи місті (інша адреса проживання), і таке інше.

Достовірним доказом буде той доказ, який характеризується точністю та не викликає сумнівів щодо визначення наявності або відсутності фактів (обставин), що входять до предмету доказування.

Тобто, факти, які підлягають доведенню не були зазначені позивачем при поданні даного позову, а докази, які надані позивачем при поданні позову суперечать іншим доказам у матеріалах справи, з яких неможливо суду вставити чітко, що відповідач ОСОБА_2 дійсно не проживає за адресою : АДРЕСА_2 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанціі, який критично оцінює пояснення свідків, оскільки свідки здебільшого не є очевидцями того, про що свідчили, а інформація їм відома про те, що начебто ОСОБА_2 не проживає зі слів самої ОСОБА_1 .

Зокрема, згідно практики Верховного Суду, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та їм надана відповідна правова оцінка, з якою погоджується апеляційний суд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , - адвоката Дубинського В.М. слід залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2023 року без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубинського Віктора Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 травня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 21 вересня 2023 року.

Судді