Житомирський апеляційний суд
Справа №289/2115/21 Головуючий у 1-й інст. Кириленка О.О.
Категорія 68 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Григорусь Н.Й., Галацевич О.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №289/2115/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Кириленка О.О. в м. Радомишлі,

в с т а н о в и в :

У листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду даним позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на частину земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер :06:002:0031, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1 та частину жилого будинку, жилою площею 29,6 кв.м., загальною площею 54,5 кв., який розташований на вищевказаній земельній ділянці. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 27.08.2008 в період шлюбу сторони набули у власність вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку, право власності на які зареєстровано за відповідачем. На даний час відповідач користується нерухомим майном самостійно та чинить позивачу перешкоди у його володінні та користуванні.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що у березні 2021 року позивач з метою реалізувати своє право на державну реєстрацію своєї частки, звернулась до відповідача з пропозицією оформлення її частки в будинку і земельної ділянки. Однак, останній не з`явився на оформлення. Отже, позивач дізналася про порушення свого права власності у березні 2021 року, саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності. Судом було однобічно розглянуто справу, не в повній мірі з`ясовано обставини по справі, не надано оцінки доказам.

22 серпня 2023 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 надіслала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 21.06.2023 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Вказує, що суд першої інстанції вірно визначив предмет спору, межі доказування, час виникнення спірних відносин між сторонами, повно та всебічно здійснив оцінку наявних в матеріалах справи доказів, прийшов до вірних висновків із врахуванням фактичних обставин справи. Судом вірно встановлено та не заперечувалось позивачем, що вона була обізнана про придбання відповідачем вказаного майна та після розірвання шлюбу неодноразово заявляла вимоги до суду щодо його поділу, а отже спір щодо вказаного майна існував ще станом на 2010 рік. Судом вірно визначено початок перебігу позовної давності. Матеріалами справи підтверджено, що спір між сторонами про поділ придбаного у шлюбі майна існував вже у 2012 році, що вбачається із дослідженої судом позовної заяви ОСОБА_1 у справі №2/620/240/2012, яка за своїм змістом і вимогами ідентична позовній заяві у даній справі. Будь - яких доказів того, що у сторін з 2012 по 2021 роки існувала домовленість про користування спірним майном позивачем не надано.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що сторони в період з 07.08.2004 по 02.06.2009 перебували у зареєстрованому шлюбі. 20 липня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві шлюб між сторонами розірвано.

За договором купівлі-продажу, посвідченого 27.08.2008 Бойком В.М., приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області та зареєстрованого в реєстрі за №1756, відповідач ОСОБА_2 з письмової згоди особи, з якою він перебував у цивільному шлюбі з 07.08.2004, проживав разом і вів спільне господарство ОСОБА_1 , придбав житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, загальним розміром 0,2500 га, яка призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за тією ж адресою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно є спільним майном подружжя, але позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки ОСОБА_1 ще у 2012 році зверталася до суду із аналогічним позовом про поділ майна подружжя.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частин 1, 3 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Правилами ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Отже, ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як роз`яснено в п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, встановивши, що спірне нерухоме майно придбане сторонами спору під час перебування у шлюбі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , де частки чоловіка і дружини є рівними.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про відмову в позові у зв`язку із застосуванням наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

В силу частини 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у провадженні Радомишльського районного суду Житомирської області перебувала цивільна справа № 620/610/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Предметом спору в даній справі було нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у вигляді спірних житлового будинку і земельної ділянки. Даний позов було подано до суду 08 лютого 2012 року.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 12.06.2012 позов ОСОБА_1 був залишений без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивачки у судове засідання .

Отже, ОСОБА_1 було відомо про порушення її права ще на час звернення до суду з позовом у 2012 році.

Відтак, звертаючись з позовом у листопаді 2021 року, позивачка пропустила строк позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 у суді першої інстанції заявив про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 56-60 т.1).

Сплив позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

За наведених обставин суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надав належну оцінку дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов висновку, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду, оскільки вона ще у 2012 році зверталась до суду із аналогічним позовом про поділ майна подружжя, який був залишений судом без розгляду та з цих підстав відмовив у задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що про порушення свого права вона дізналася лише у березні 2021 році спростовується матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги правильний висновок суду не спростовують, вони фактично зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 20 вересня 2023 року.

Головуючий

Судді