Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
06 вересня 2023 року
справа № 522/1552/19
провадження № 61-6113св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О.,
Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), постановив:
«Касаційні скарги Одеської міської ради та першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 травня 2022 року у частині позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності та рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та у частині позовних вимог Одеської міської ради до державного реєстратора Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко Оксани Сергіївни, державного реєстратора Комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» Шевченка Максима Олександровича змінити в мотивувальних частинах, виклавши їх у редакції цієї постанови.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 травня 2022 року у частині позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна залишити без змін».

З результатами касаційного розгляду справи та мотивами прийнятої постанови Верховного Суду в частині залишення без змін зазначених рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна не можу погодитись з таких міркувань.

Суть справи

Суть справи полягає в тому, що 07 червня 2018 року на підставі рішень Одеської міської ради від 15 жовтня 2001 року № 2852/1-ХХІІІ і № 2853/1-ХХІІІ державним реєстратором КП «ЦДР Хлібодарської селищної ради»

Антоненко О. С. здійснено державну реєстрацію, відповідно, права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0923 га на АДРЕСА_1 з кадастровим номером :54:002:0129 та права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0922 га на АДРЕСА_2 з кадастровим номером :54:002:0130.

18 липня 2018 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0922 га, після чого остання об'єднала ці дві земельні ділянки в одну земельну ділянку площею 0,1845 га з кадастровим номером :54:002:0133, право власності на яку 26 грудня 2018 року перейшло до ОСОБА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21 грудня 2018 року.

Стверджуючи, що зазначені рішення про надання спірних земельних ділянок у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не приймались, Одеська міська рада просила, серед іншого,витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради земельну ділянку площею 0,1845 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :54:0042:0133.

Судові рішення у справі

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2019 року в задоволенні позову Одеської міської ради відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 травня 2022 року апеляційні скарги заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, а також Одеської міської ради залишено без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2019 року залишено без змін.

Судові рішення про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем вищевказаної земельної ділянки, а тому відсутні підстави для витребування цієї земельної ділянки на користь Одеської міської ради. Одеська міська рада не довела, що земельна ділянка вибула з її володіння не з її волі іншим шляхом.

Арґументи касаційної скарги

У липні 2022 року до Верховного Суду від Одеської міської ради, у якій та першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури (від кожного окремо) надійшли касаційні скарги. У першій з них порушено питання скасування рішення та постанови судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. У касаційній скарзі прокурора йдеться про необхідність скасування оскаржених судових рішень з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Касаційні скарги обґрунтовані тим, що спірні земельні ділянки вибули із власності територіальної громади міста Одеси поза волею власника, оскільки рішення щодо надання у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спірних ділянок органом місцевого самоврядування, у зв'язку з чим ці земельні ділянки, об'єднані в одну, повинні бути витребувані в останнього їх набувача ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України.

Мотиви прийнятого судом касаційної інстанції судового рішення

Обґрунтовуючи свої висновки в частині залишення без змін оскаржених судових рішень щодо відмови у задоволенні вимог про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначила:

«У справі, що переглядається:

при вирішенні питання про витребування земельної ділянки на підставі статті 388 ЦК України суди вважали недоведеним факт вибуття цієї ділянки із власності Одеської міської ради поза її волею. Суди зробили висновок, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, у разі задоволення позову про витребування земельної ділянки відбудеться непропорційне втручання у майнові права власника спірної земельної ділянки;

суди встановили, що 07 червня 2018 року проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0922 га. 18 липня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 купила у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0922 га за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначені земельні ділянки були об`єднані в одну, про що 18 жовтня 2018 року проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1845 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :54:002:0133, номер запису про право власності: 28436838, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. 21 грудня 2018 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя № 2452, посвідчений приватним нотаріусом Левчук О. С., відповідно до умов якого право власності на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 ;

суди врахували, що прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України;

суди врахували, що якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

судами встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, у разі задоволення позову про витребування земельної ділянки відбудеться непропорційне втручання у майнові права власника спірної земельної ділянки.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради про витребування майна.

Висловлюючи свою незгоду з результатами касаційного розгляду, виходжу з такого.

По-перше.

Суди в основу своїх судових рішень поклали два висновки:

- те, що Одеська міська рада (позивач) не довела, що спірні земельні ділянки, які на час набуття на них права власності ОСОБА_1 були об'єднані в одну земельну ділянку, вибули із володіння територіальної громади міста Одеси поза волею власника;

- і те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, а тому витребування у неї спірної земельної ділянки буде непропорційним втручанням у майнові права власника спірної земельної ділянки.

Ці два висновки є взаємовиключними, оскільки за змістом статті 388 ЦК України переходити до оцінки останнього набувача спірного майна на предмет його добросовісності/недобросовісності можна лише тоді, коли має місце факт вибуття спірного майна із володіння власника поза його волею. Недоведеність (відсутність) цього факту є самостійною і достатньою підставою для відмови в позові, оскільки в такому разі не виконується зазначена головна умова для задоволення віндикаційного позову (немає факту вибуття спірного нерухомого майна із володіння власника поза його волею) безвідносно до того, добросовісним чи ні є останній набувач цього майна. І навпаки, коли доведений факт вибуття майна із володіння власника поза його волею, необхідним є встановлення добросовісності/недобросовісності останнього набувавача спірного майна, оскільки в разі недобросовісності набувача майно підлягає витребуванню, а в разі його добросовісності - не підлягає витребуванню через недопущення непропорційного втручання у право власності останнього. Наявність висновку судів про добросовісність останнього набувача спірної земельної ділянки передбачає встановлення наявності першого факту - вибуття спірної земельної ділянки із володіння територіальної громади міста Одеси поза її волею.

За таких обставин, коли суд касаційної інстанції вважав, що спірна земельна ділянка не може бути витребувана із володіння ОСОБА_1 через наявність у неї якості добросовісного набувача, необхідно було відреагувати на інший висновок судів щодо недоведеності факту вибуття спірного майна із володіння власника поза його волею - змінити судові рішення, констатувавши факт вибуття спірної земельної ділянки із володіння територіальної громади міста Одеси поза її волею та виключивши з них висновок про недоведеність цього факту, або навести у постанові вмотивовані висновки щодо відхилення відповідних доводів касаційних скарг про вибуття спірних земельних ділянок із володіння зазначеного власника поза його волею.

По-друге.

Висновок судів про добросовісність останнього набувача спірної земельної ділянки ОСОБА_1 є сумнівним з огляду на такі обставини справи.

Право власності на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 на підставі укладеного 21 грудня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору про задоволення вимог іпотекодержателя лише через два місяці після реєстрації 18 жовтня 2018 року права власності на цю земельну ділянку за самою ОСОБА_2 . Тобто за цей короткий проміжок часу відбулась реєстрація права власності за одним власником ( ОСОБА_2 ) і відчуження ним цього права іншій особі ( ОСОБА_1 ) у зазначений спосіб (добровільна передача майна іпотекодавцем у власність іпотекодержателя протягом двох місяців з часу, коли це майно взагалі (в принципі) могло стати предметом іпотеки). Ці обставини при оцінці добросовісності ОСОБА_1 залишились поза увагою судів.

За таких обставин оскаржені судові рішення (якщо вважати доведеним добросовісність останнього набувача спірного майна), щонайменше, підлягали зміні, а, за моїм переконанням, за наявності зазначених сумнівів у добросовісності ОСОБА_1 , - скасуванню постанови суду апеляційної інстанції в означеній частині з направленням справи в цій частині на новий апеляційний розгляд для оцінки обставин, на які мною звернуто увагу, на предмет наявності у названої особи якості добросовісного набувача.

Суддя: М. М. Русинчук