Постанова

Іменем України

18 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 639/130/20

провадження № 61-3298св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - комунальне підрядне спеціалізоване підприємство по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тарасова Сергія Олексійовича на постанову Харківського апеляційного суду від 07 березня 2023 року у складі колегії суддів:

Бурлака І. В., Мальованого Ю. М., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд», третя особа:

ОСОБА_2 , про встановлення факту відсутності повноважень, визнання договору недійсним.

Також у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд», третя особа:

ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова суду від 07 травня 2020 року об`єднано зазначені позови в одне провадження.

Позовні заяви з урахуванням заяви про зміну підстав позову мотивовані тим, що нею видана довіреність від 06 червня 2014 року на ім`я ОСОБА_2 , посвідчена приватним нотаріусом Гамаль І. М., якою вона уповноважила ОСОБА_2 відкривати, користуватися та розпоряджатися відкритими на її ім`я рахунками, у тому числі вкладними (депозитними), в публічному акціонерному товаристві «Банк Золоті Ворота» (далі - ПАТ «Банк Золоті Ворота»), а також в будь-яких інших банках на території України, для чого надала право укладати та підписувати договори.

На виконання наданого нею доручення і з її волі ОСОБА_2 06 червня 2014 року та 10 червня 2014 року уклала в її інтересах з ПАТ «Банк Золоті Ворота» договори застави майнових прав № 138/5 та № 138/17, за якими вона у забезпечення виконання зобов`язань Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів

м. Харкова «Шляхрембуд» за кредитним договором передала банку у заставу належні їй майнові права за договором № 273Д/13 строкового валютного банківського вкладу (депозиту) від 03 липня 2013 року та договором

№ 306Д/13 строкового валютного банківського вкладу (депозиту)

від 22 серпня 2013 року. Разом предмет застави склав 1 089 191,21 доларів США (1 007 000,00 доларів США + 82 191,21 доларів США).

Зазначила, що банком списано кошти з її рахунку як заставодавця, внаслідок чого вона стала новим кредитором Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів

м. Харкова «Шляхрембуд» за договором на кредитну лінію від 26 липня

2013 року між ним та банком у зв`язку з погашенням заборгованості боржника перед первісним кредитором, що встановлено постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року у справі № 820/3699/15.

Вказала, що у 2020 році їй стало відомо, що ОСОБА_2 , незважаючи на зміст отриманого від неї доручення щодо відкриття, користування та розпорядження її рахунками у ПАТ «Банк Золоті Ворота», не повідомивши її про наміри укладання договорів з відповідачем, зміну валюти зобов`язання та прийняття виконання зобов`язання від її імені, уклала з відповідачем два договори про порядок виконання боржником зобов`язання, виконаного заставодавцем від 20 жовтня 2014 року.

Зазначила, що у неї не було необхідності укладати спірні договори, оскільки до неї перейшли права кредитора за договором на кредитну лінію (невідновлювальну) від 26 липня 2013 року № 138.

Наслідками дій ОСОБА_2 , яка діяла з перевищенням повноважень, є те, що спірні договори вважаються укладеними з ОСОБА_2 як стороною, а не з нею. Відповідач, з яким укладено спірні договори, знав або повинен був знати, що третя особа діяла з перевищенням повноважень, оскільки у відповідача була можливість перевірити повноваження третьої особи. Відповідач мав би проявити розумну обачність, однак цього не зробив. Такі дії відповідача є неправомірними, адже відповідач підписав спірні договори з третьою особою свідомо, знаючи про відсутність повноважень у третьої особи на їх укладення.

Зазначила, що вона не уповноважувала третю особу представляти її інтереси та укладати оспорювані договори з відповідачем, зокрема, приймати виконання зобов`язання, змінювати валюту зобов`язання, а також строк повернення належних їй валютних цінностей. Вона не була обізнана про умови спірних договорів, не давала свою згоду на їх укладення, не приймала їх виконання та не давала будь-яких доручень третій особі щодо їх підписання. Спірні договори укладені третьою особою з перевищенням повноважень, з порушенням вимог закону, за відсутності її волевиявлення і схвалення, чим фактично зменшено розмір боргу відповідача.

Зазначила, що умовами оспорюваних договорів передбачено, що розмір виплат відповідача становить суму 11 886 145,00 грн та 970 145,67 грн, відповідно, яка визначена сторонами наступним чином: сума погашення в доларах США переведена в гривню за курсом долара США, встановленого на дату погашення зобов`язання, - 11,803521 грн за один долар США. Також передбачено, що погашення вказаної грошової суми може відбуватися повністю або частками, розмір яких відповідач визначає самостійно. Сторони дійшли згоди, що сума щомісячно (за один календарний місяць) погашення заборгованості не повинна бути меншою чим 15 000,00 грн та 110 000,00 грн відповідно.

Вказала, що несправедливість умов спірних договорів полягає у наступному. На день їх укладання, а саме 20 жовтня 2014 року, офіційний курс долара США по відношенню до гривні склав 12,951166 грн. Тобто за період

з 10 червня по 20 жовтня 2014 року гривня по відношенню до долара США знецінилася на 1,147645 грн = 12,951166 грн - 11,803521 грн.

Враховуючи виконання нею зобов`язань в розмірі 1 007 000,00 доларів США та 82 191,21 доларів США за відповідача перед банком за договором на кредитну лінію (не відновлювальну) від 26 липня 2013 року № 138, при курсі долара США станом на 20 жовтня 2014 року - 12,951166 грн за 1 долар США, і розмірі виплат, встановлений у пункті 1 спірних договорів, -

11 886 145,00 грн та 970 145,67 грн, вона зможе купити лише:

917 766,40 доларів США та 74 907,98 доларів США. Тобто станом

на 20 жовтня 2014 року розмір завданих їй збитків складає 1 155 679,17 грн та 94 326,32 грн.

Крім того, у договорах суттєво порушується баланс прав та обов`язків сторін, адже саме відповідач на власний розсуд вирішує, сплачувати їй борг частинами або повністю. Згідно умов договору він нічим не забезпечений в разі його порушення.

Вказала, що внаслідок укладення оспорюваних договорів вона не отримує належне виконання зобов`язання з боку відповідача у строки, розмірі та саме у тій валюті, яка була визначена договором на кредитну лінію та договорами застави.

Зазначила, що нею не пропущений строк позовної давності, адже вона довідалась про порушення свого права, отримавши спірні договори від відповідача разом із відзивом на позовну заяву від 03 січня 2020 року у справі № 639/8448/19 та одразу звернулася до суду з позовом про визнання їх недійсними. Оригінали спірних договорів у неї відсутні, та вона не могла їх отримати, адже з 24 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року знаходилась на стаціонарному лікуванні у місті Одеса. Зміст договорів, їх умови не були відомі їй до 2020 року, довідатися про них раніше вона не могла. Відповідач у 2019 році частково погасив борг перед нею, та з наявних у неї копій платіжних доручень, наданих бухгалтером відповідача, вбачається інше справжнє призначення платежу - сплата заборгованості за договором

№ 138/5 та № 138/17.

Просила встановити факт відсутності повноважень у ОСОБА_2 на представництво інтересів, ведення переговорів, укладання договорів від її імені з Комунальним підрядним спеціалізованим підприємством по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд»; визнати недійсним з моменту укладення договір про порядок виконання боржником зобов`язання, виконаного заставодавцем від 20 жовтня 2014 року; визнати недійсним з моменту укладення договір про порядок виконання боржником зобов`язання, виконаного заставодавцем від 20 жовтня 2014 року; судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 листопада 2022 року у складі судді Рубіжного С. О. позов задоволено.

Встановлено факт відсутності повноважень у ОСОБА_2 на представництво інтересів, ведення переговорів, укладання договорів від імені ОСОБА_1 з Комунальним підрядним спеціалізованим підприємством по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд».

Визнано недійсним договір про порядок виконання боржником зобов`язання, виконаного заставодавцем б/н від 20 жовтня 2014 року.

Визнано недійсним договір про порядок виконання боржником зобов`язання, виконаного заставодавцем б/н від 20 жовтня 2014 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова

від 30 листопада 2022 року стягнено з Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів

м. Харкова «Шляхрембуд» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 28 000,00 грн та витрати на проведення судових експертиз у сумі 8 828,82 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що третя особа на підставі довіреності не мала повноважень на укладання оспорюваних договорів. Позивачка не мала наміру укладати такі договори, що завдають їй шкоди.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу, зменшені з урахуванням клопотання відповідача, обсягу наданої правової допомоги, критеріїв співмірності, дійсності та розумності з 55 000,00 грн до 28 000,00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 березня 2023 року апеляційну скаргу Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд» задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 листопада 2022 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова 30 листопада 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що встановлення факту відсутності повноважень у ОСОБА_2 на представництво інтересів, ведення переговорів, укладання договорів від імені ОСОБА_1 з Комунальним підрядним спеціалізованим підприємством по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд» не є передбаченим законом чи договором способом захисту прав позивачки. Такий факт не породжує юридичних наслідків, тобто від нього не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивачки. Цей спосіб захисту не є ефективним, адже належним чином захищає права позивачки саме визнання оспорюваних правочинів недійсними, а не встановлення факту.

З огляду на вказане апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про встановлення факту відсутності повноважень у ОСОБА_2 на представництво інтересів, ведення переговорів, укладання договорів від імені ОСОБА_1 з Комунальним підрядним спеціалізованим підприємством по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд».

Що стосується позовних вимог про визнання договорів недійсними, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_1 отримала всі грошові кошти за договорами. Заборгованість підприємство перед ОСОБА_1 погасило. Отже, укладаючи оспорювані договори про порядок виконання боржником зобов`язання, виконаного заставодавцем, представниця ОСОБА_1 ОСОБА_2 не розширила межі наданих їй повноважень, що є підставою для відмови в задоволенні вимоги щодо визнання цих договорів недійсними.

Оскільки апеляційну скаргу по суті спору задоволено, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правову допомогу з підприємства на користь ОСОБА_1 , у зв`язку і з чим скасував додаткове рішення суду про стягнення витрат на правову допомогу та витрат на проведення експертиз.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У березні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката

Тарасова С. О. на постанову Харківського апеляційного суду від 07 березня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Тарасов С. О., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього ж суду.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі

№ 755/10947/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 5 травня 2021 року у справі

№ 149/1499/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20,

від 18 січня 2023 року у справі № 464/1107/21, від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 11 квітня 2018 року у справі № 826/5575/17, від 13 червня 2018 року у справі № 910/10616/17,

від 20 травня 2019 року у справі № 229/92/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що вона заявляла вимогу про встановлення факту відсутності повноважень у третьої особи в порядку окремого (безспірного) провадження (стаття 315 ЦПК України), а позовну заяву подала виключно через те, що іншими вимогами у цій справі був спір про право (визнання договорів недійсними), тому всі ці вимоги розглядаються у позовному провадженні.

Зазначала, що вона не уповноважувала третю особу представляти її інтереси з відповідачем та приймати від нього виконання зобовязання, змінювати валюту зобовязання, укладати договори, а також змінювати строк повернення належних позивачу валютних цінностей від відповідача.

Відповідач, будучи обізнаним про те, що третя особа діє з перевищенням повноважень, уклав спірні договори, при цьому, діючи недобросовісно і нерозумно.

Апеляційний суд не звернув увагу, що у довіреності йшлося про представництво інтересів у ПАТ «Банк Золоті Ворота», а також в будь-яких інших банках на території України, проте в ній не йшлося про повноваження третьої особи представляти інтереси позивача перед Комунальним підрядним спеціалізованим підприємством по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд», і останнє не є фінансовою установою.

У березні 2023 року позивачка подала до суду доповнення до касаційної скарги, в яких зазначала, що стаття 241 ЦК України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх перевищити.

У цій справі згідно виданої позивачем довіреності від 06 червня 2014 року третя особа мала повноваження, проте зовсім інші, а саме відкривати, користуватися та розпоряджатися відкритими на ім`я позивачки рахунками.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому представник відповідача просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що вона ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують. Зміст довіреності свідчить, що повноваження ОСОБА_2 не обмежуються представництвом інтересів виключно в банківських установах, а свідчить про наявність повноважень на вчинення дій та укладення будь-яких договорів, які прямо або опосередковано пов`язані з розпорядженням та користуванням рахунками, відкритими на ім`я позивача. Крім того, з матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачем, що у період з 22 жовтня 2014 року по 23 грудня 2015 року безпосередньо ОСОБА_1 на свої банківські рахунки отримала 30 платежів у гривні на загальну суму 12 856 291,32 грн, що свідчить про прийняття виконання зобов`язання.

У травні 2023 року до суду надійшли письмові заперечення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Тарасова С. О., в яких він просив не приймати до розгляду відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій установлено, що 26 липня 2013 року між ПАТ «Банк Золоті ворота» та Комунальним підрядно-спеціалізованим підприємством по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд» укладено договір № 138 на кредитну лінію (невідновлювальну). За договором банк за наявності вільних кредитних ресурсів зобов`язується надати позичальнику кредит у рамках кредитної лінії у розмірі, що не перевищує 4 000 000,00 (чотири мільйони) доларів США без додаткових спеціальних переговорів, а позичальник зобов`язується повернути кредит у строк не пізніше 29 грудня 2014 року та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 14.5% річних.

06 червня 2014 року ОСОБА_1 видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М., зареєстрована в реєстрі за № 1785.

Як вбачається з копії довіреності ОСОБА_1 уповноважила

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють як разом, так і окремо один від одного, відкривати, користуватись та розпоряджатись відкритими на її ім`я рахунками, у тому числі вкладними (депозитними), в ПАТ «Банк Золоті ворота», а також в будь-яких інших банках на території України, для чого представникам надається право:

- мати доступ до рахунків та інформації щодо них;

- подавати від її імені та одержувати на її ім`я заяви (у тому числі заяву про те, що вона у зареєстрованому шлюбі не перебувала, майно є її особистою власністю), інші документи, які будуть необхідні для виконання довіреності;

- розписуватись за неї (у тому числі підписувати платіжні доручення);

- одержувати довідки або інші документи про наявність грошових сум, відсотків (нарахувань) по рахунку чи руху зазначених сум;

- поповнювати рахунок будь-яким із способів, передбачених законодавством, на свій розсуд;

- одержувати через касу банку готівкові суми (у тому числі нараховані на суму вкладу відсотки) без обмежень їх розміру;

- здійснювати обмін, купівлю валют на міжбанківському ринку;

- здійснювати розрахунки та будь-які переведення коштів, в тому числі на рахунки, відкриті у банках України;

- вчиняти будь-які інші дії, передбачені чинним законодавством України для такого роду повноважень, які б належало виконувати їй, якби вона особисто займалась цими питаннями для правильного та ефективного виконання довіреності;

- в разі необхідності розписуватись за неї в журналі реєстрації клієнтів;

- відкривати рахунки в Акціонерному товаристві «Банк «Золоті ворота» та будь-яких інших банках України, проводити операції, вносити кошти, знімати кошти, закривати рахунки;

- укладати та підписувати наступні договори: договори поруки для забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами, договори застави майнових прав на вклад (депозити) для забезпечення виконання зобов`язань будь-яких третіх осіб, договори про заміну кредитора (приймати на себе зобов`язання кредитора), вимагати виконання зобов`язань від нового боржника;

- укладати та підписувати договори про зміну умов договорів, договори про дострокове розірвання договорів, відступлення права вимоги за вкладами (депозитами), будь-які інші договори, угоди, вносити зміни до будь-яких договорів, у тому числі до договорів банківського вкладу (депозиту); у разі необхідності розривати договори, витребувати документи, завіряти копії, надавати документи, отримувати документи;

- здійснювати будь-які інші дії, необхідні або доцільні у зв`язку з виконанням цієї довіреності.

Довіреність видана без права передоручення повноважень третім особам строком на три роки та дійсна до шостого червня дві тисячі сімнадцятого року.

06 червня 2014 року між Акціонерним товариством «Банк «Золоті Ворота» та ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. від 06 червня 2014 року, реєстровий №1785, діяла

ОСОБА_2 , укладено договір застави майнових прав №138/5.

За змістом цього договору у забезпечення виконання всіх вимог заставодержателя - банку до Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд» за договором № 138 на кредитну лінію (невідновлювальну) від 26 липня

2013 року ОСОБА_1 передала у заставу банку належні їй майнові права за договором № 273Д/13 строкового валютного банківського вкладу (депозиту) від 03 липня 2013 року, а саме право вимоги заставодавця до заставодержателя щодо повернення 1 007 000,00 доларів США.

10 червня 2014 року між Акціонерним товариством «Банк «Золоті Ворота» та ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. від 06 червня 2014 року, реєстровий №1785, діяла ОСОБА_2 , укладено договір застави майнових прав №138/17 (а. с. 13, 44 том 1).

За змістом цього договору у забезпечення виконання всіх вимог заставодержателя - банку до Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд» за договором № 138 на кредитну лінію (невідновлювальну) від 26 липня

2013 року ОСОБА_1 передала у заставу банку належні їй майнові права за договором № 306Д/13 строкового валютного банківського вкладу (депозиту) від 22 серпня 2013 року, а саме право вимоги заставодавця до заставодержателя щодо повернення 82 191,21 доларів США.

10 червня 2014 року у зв`язку з невиконанням Комунальним спеціалізованим підприємством по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд» зобов`язань по погашенню кредиту згідно договору № 138 від 26 липня 2013 року Акціонерним товариством «Банк «Золоті Ворота» було списано за договором застави №138/5 майнових прав від 06 червня

2014 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 , суму у розмірі 1 007 000,00 (один мільйон сім тисяч) доларів США в рахунок погашення простроченого кредиту та за договором застави № 138/17 майнових прав від 10 червня 2014 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 , суму у розмірі 82 191,21 доларів США в рахунок погашення простроченого кредиту, що підтверджується листом банку № 2904 від 13 червня 2014 року.

Після списання перелічених грошових сум зобов`язання за договором № 138 на кредитну лінію між ПАТ «Банк Золоті ворота» та Комунальним підрядним спеціалізованим підприємством по ремонту і будівництву автошляхів

м. Харкова «Шляхрембуд» перед банком були виконані у повному обсязі, і цей договір припинено.

Отже, до ОСОБА_1 та інших, як до осіб, що виконали зобов`язання за договором № 138, перейшли усі права кредитора у цьому зобов`язанні.

Зазначені обставини встановлені постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року по справі №820/3699/15 за позовом Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд» до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк Золоті ворота» Єрмак В. О., треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання дій протиправними.

20 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. від 06 червня

2014 року, реєстровий № 1785, з однієї сторони та Комунальним підрядним спеціалізованим підприємством по ремонту і будівництву автошляхів

м. Харкова «Шляхрембуд» укладено два договори про порядок виконання боржником зобов`язання, виконаного заставодавцем.

Першим договором від 20 жовтня 2014 року передбачено, що в порядку та на умовах, визначених договором застави №138/5 майнових прав від 06 червня 2014 року, укладеним між ПАТ «Банк «Золоті ворота» та ОСОБА_1 , у зв`язку з невиконанням підприємством зобов`язань по погашенню кредиту згідно договору № 138 на кредитну лінію (не відновлювальну) від 26 липня 2013 року (Основний договір) списано з рахунку ОСОБА_1 суму в розмірі 1 007 000,00 доларів США в рахунок погашення простроченого кредиту підприємства.

Після списання з рахунку ОСОБА_1 означених вище сум вона набула права вимагати від підприємства належного виконання обов`язків за Основним договором, та існувала необхідність конкретизувати порядок та строки виконання підприємством перелічених вище зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Сторони погодили, що розмір виплат становить суму 11 886 145,65 грн, яка визначена сторонами наступним чином: сума погашення в доларах США переведена в гривню за курсом долара США, встановленого на дату погашення зобов`язання ОСОБА_1 за підприємство перед банком, - 11,803521 грн за один долар США.

Підприємство зобов`язується сплатити ОСОБА_1 вказану у пункті 1 цього договору грошову суму в строк до 31 грудня 2015 року.

Погашення вказаної суми може відбуватися за рішенням підприємства повністю або частками, розмір яких воно визначає самостійно. Сторони дійшли згоди, що сума щомісячного (за один календарний місяць) погашення заборгованості не повинна бути меншою чим 110 000,00 грн.

Другим договором від 20 жовтня 2014 року передбачено, що в порядку та на умовах, визначених договором застави №138/17 майнових прав

від 10 червня 2014 року, укладеним між ПАТ «Банк «Золоті ворота» та ОСОБА_1 , у зв`язку з невиконанням підприємством зобов`язань по погашенню кредиту згідно договору №138 на кредитну лінію (не відновлювальну) від 26 липня 2013 року (Основний договір) списано з рахунку ОСОБА_1 суму в розмірі 82 191,21 доларів США в рахунок погашення простроченого кредиту підприємства.

Після списання з рахунку ОСОБА_1 означених вище сум вона набула права вимагати від підприємства належного виконання обов`язків за Основним договором, та існувала необхідність конкретизувати порядок та строки виконання підприємством перелічених вище зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Сторони погодили, що розмір виплат становить суму 970 145,67 грн, яка визначена сторонами наступним чином: сума погашення в доларах США переведена в гривню за курсом долара США, встановленого на дату погашення зобов`язання ОСОБА_1 за підприємство перед банком - 11,80352096 грн за один долар США.

Підприємство зобов`язується сплатити ОСОБА_1 вказану у пункті 1 цього договору грошову суму в строк до 31 грудня 2015 року.

Погашення вказаної суми може відбуватися за рішенням підприємства повністю або частками, розмір яких воно визначає самостійно. Сторони дійшли згоди, що сума щомісячного (за один календарний місяць) погашення заборгованості не повинна бути меншою чим 15 000,00 грн.

На підтвердження виконання зобов`язання за оспорюваними договорами відповідач посилався на платіжні доручення за період з жовтня 2014 року по грудень 2015 року на ім`я ОСОБА_1 , в яких вказано призначення платежу - «сплата заборгованості (138/17 та 138/5 за договором поруки б/н від 20.10.2014)». Перерахування коштів у гривнях здійснювались на рахунки ОСОБА_1 в АТ «КБ СОЮЗ», АТ «ОТП БАНК», ПАТ КБ «Євробанк».

ОСОБА_1 в свою чергу на підтвердження своїх доводів надала виписку з банківського рахунку і копії платіжних доручень за 2015 рік про переказ грошових коштів відповідачем в рахунок погашення заборгованості, які були їй надані бухгалтером підприємства. У виписці призначення платежу зазначено - «оплата згідно договору застави 138/17», у дорученнях призначення платежу зазначено - «сплата заборгованості за договором поруки №138/5 та відповідно №138/17».

ОСОБА_2 надано до суду перелік документів, переданих

ОСОБА_1 , від 30 листопада 2014 року, до якого, зокрема, увійшли оригінали довіреності від 06 червня 2014 року та договорів про порядок виконання боржником зобов`язання, виконаного заставодавцем

від 20 жовтня 2014 року.

Разом з тим, з 24 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року ОСОБА_1 перебувала на лікуванні в Одеській клінічній лікарні на залізничному транспорті, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 5761.

ОСОБА_1 заперечувала належність їй підпису у переліку отриманих документів від 30 листопада 2014 року, у зв`язку з чим судом призначались судові почеркознавчі експертизи.

З висновку експертизи Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 21 жовтня 2021 року

№СЕ-19-21/28780ПЧ вбачається, що вирішити запитання ким, ОСОБА_1 чи іншою особою, виконано підпис у графі «ОТРИМАВ: «підпис» ОСОБА_1 » у переліку документів переданих від ОСОБА_2 30 листопада 2014 року ОСОБА_1 (прошитому в томі 3 а. с. 193) неможливо, тому що встановлені збіжні й розбіжні ознаки в кожному випадку порівняння не утворюють сукупності, достатньої для будь-якого висновку про тотожність. Досліджуваний підпис містить обмежену кількість почеркової інформації, що характеризує письмову навичку виконавця (підпис короткий без літерний, виконаний конструктивно-простими рухами), ознаки, що відобразились, наявні в почерках багатьох осіб й не індивідуалізують почерк виконавця. Що ж стосується виявлених діагностичних ознак, то вони могли виникнути як внаслідок виконання досліджуваного підпису самою ОСОБА_1 , так і іншою особою з наслідуванням ознак підпису ОСОБА_1 .

За результатами комісійної судової почеркознавчої експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 21 червня 2022 року №478 вбачається, що встановити ким, самою ОСОБА_1 чи іншою особою виконаний підпис від її імені, розташований в лінійці перед зазначенням прізвища та ініціалів

« ОСОБА_1 » графи «ОТРИМАВ» документа без конкретної назви, який розпочинається словами « ОСОБА_2 , проживаю: АДРЕСА_1 , податковий номер НОМЕР_1 , передала, а ОСОБА_1 , проживаю: АДРЕСА_2 , податковий номер НОМЕР_2 , отримала:» /т.3, арк.193/- визначений в ухвалі суду як «Перелік документів, переданих від ОСОБА_2 30.11.2014 року - ОСОБА_1 » не виявилось можливим з причин, викладених в дослідницькій частині висновку.

В дослідницькій частині висновку зазначено: «Оцінюючи результати порівняльного дослідження, експерти констатують, що ні збіги, ні розбіжності не можуть слугувати підставою для будь-якого (позитивного чи негативного) висновку щодо виконавця. Зумовлено це тим, що збіги не утворюють індивідуальної сукупності, оскільки не є рідкісними (зустрічаються в почерках багатьох людей, мають низьку ідентифікаційну значущість). Виділити ж більшу кількість збігів неможливо через малий графічний матеріал, зумовлений простотою будови досліджуваного підпису. Що стосується розбіжностей, то не вдалося встановити, чи є вони ознаками почерку іншої особи або ж поява їх в досліджуваному підпису пов`язана із намаганням видозмінити власний підпис чи незвичними умовами виконання підпису самою ОСОБА_1 ».

У липні та вересні 2019 року ОСОБА_1 зверталась до Комунального спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд» із заявами, в яких вказала, що 17 липня 2019 року довідалась від свого адвоката про укладення договорів про порядок виконання боржником зобов`язання, виконаного заставодавцем

від 20 жовтня 2014 року, згоду на укладення яких вона не давала.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою та підстав для її скасування немає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо встановлення факту відсутності повноважень у ОСОБА_2 на представництво інтересів, ведення переговорів, укладання договорів від імені ОСОБА_1 з Комунальним підрядним спеціалізованим підприємством по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд»

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права, особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі

№ 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження

№ 12-140гс19, пункт 98).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

З огляду на вказане суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що встановлення факту відсутності повноважень у ОСОБА_2 на представництво інтересів, ведення переговорів, укладання договорів від імені ОСОБА_1 з Комунальним підрядним спеціалізованим підприємством по ремонту і будівництву автошляхів

м. Харкова «Шляхрембуд» не є передбаченим законом чи договором способом захисту прав позивачки.

Такий факт не породжує юридичних наслідків, тобто від нього не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивачки. Цей спосіб захисту не є ефективним, адже належним чином захищає права позивачки саме визнання оспорюваних правочинів недійсними, а не встановлення факту, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання договорів недійсними

У статті 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є обов`язковим для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 215 цього ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин.

За змістом частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, третьої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (частина перша статті 241 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчиняти представнику, при цьому зазначені дії мають бути правомірними, конкретними та здійсненими.

Суттю представництва є вчинення представником правочинів від імені та в інтересах особи, яку представляють, відповідно до наданих йому повноважень. Саме тому правочин, вчинений представником, породжує права і обов`язки для сторони, яку представляють, якщо він здійснений представником в межах повноважень.

Під перевищенням повноважень потрібно розуміти ситуацію, коли представник має певні повноваження на вчинення правочину, проте вчиняє його з відхиленням від змісту та обсягу таких повноважень. Тобто відбувається самостійне збільшення представником обсягу права на вчинення юридичних дій, визначених у довіреності.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, повинно встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Апеляційним судом установлено, що ОСОБА_1 з 06 червня 2014 року та 10 червня 2014 року стала новим кредитором відповідача за кредитним договором № 138 від 26 липня 2013 року на суму відповідно

1 007 000,00 доларів США та 82 191,21 доларів США. 20 жовтня 2014 року нею укладено договори про порядок виконання боржником зобов`язання, виконаного заставодавцем.

В договорах від 20 жовтня 2014 року суму погашення в доларах США переведено в гривню за курсом долара США, встановленого на дату погашення зобов`язання ОСОБА_1 за підприємство перед банком - 11,803521 грн за один долар США, що становило відповідно 11 886 145,65 грн та 970 145,67 грн, які підприємство сплатило до 23 грудня 2015 року.

Також судом установлено, що вказані договори укладено між банком та ОСОБА_1 за довіреністю від 06 червня 2014 року, якою вона уповноважила ОСОБА_2 діяти від її імені та в її інтересах.

Зі змісту довіреності вбачається, що довірені особи від імені позивачки мали право укладати договори, які стосувалися порядку виконання зобов`язання з суб`єктами, відмінними від банку. Так, в довіреності зазначено, що довірені особи від імені позивачки мали право вимагати виконання зобов`язань від нового боржника. Зміст оспорюваних договорів стосувався саме погашення заборгованості підприємства перед ОСОБА_1 . Також, довіреність дозволяла довіреним особам укладати будь - які інші договори, угоди, вносити зміни до будь - яких договорів, у тому числі до договорів банківського вкладу (депозиту), здійснювати будь - які інші дії, необхідні або доцільні у зв`язку з виконанням цієї довіреності. В довіреності не було вичерпного переліку того, які зміни або які договори, угоди довірені особи не могли укладати, а навпаки зазначено, що дозволено укладати інші договори, угоди, вносити зміни до будь - яких договорів і з суб`єктами, відмінними від банківських установ.

Таким чином суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що у довіреності йшлося лише про представництво інтересів у ПАТ «Банк Золоті Ворота», а також в будь-яких інших банках на території України, проте в ній не йшлося про повноваження третьої особи представляти інтереси позивача перед Комунальним підрядним спеціалізованим підприємством по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова «Шляхрембуд», як безпідставні та такі, що спростовуються матеріалами справи.

Крім того, зі змісту кредитного договору від 26 липня 2013 року вбачається, що він не унормовує порядок погашення зобов`язань перед новим кредитором. Тому між довіреною особою ОСОБА_1 та підприємством укладено оспорювані договори, якими узгоджено кінцевий строк для погашення відповідних зобов`язань, визначено мінімальний розмір щомісячного погашення заборгованості та вирішено, що погашення заборгованості відбувається у гривні за курсом долара США, встановленого на дату погашення зобов`язання ОСОБА_1 за підприємство перед банком, що свідчить про наявність процедурної зацікавленості безпосередньо ОСОБА_1 в укладанні таких договорів.

30 листопада 2014 року ОСОБА_2 передала довіреність та ці договори ОСОБА_1 .

Апеляційний суд вмотивовано відхилив доводи позивачки про те, що підпис ОСОБА_1 на переліку документів, які їй передала ОСОБА_2 , не її, оскільки висновки двох експертиз не містять однозначної відповіді щодо того, що підпис зробила не ОСОБА_1 у зв`язку із недостатністю графічного матеріалу. Клопотань щодо призначення відповідних експертиз в суді апеляційної інстанції не заявлено.

З матеріалів справи вбачається, що перший платіж за цими договорами було здійснено 22 жовтня 2014 року, а останній - 25 грудня 2015 року.

ОСОБА_1 будь - яких вимог до підприємства не заявляла. Вперше до суду з вимогою до підприємства про стягнення суми заборгованості вона звернулася у грудні 2019 року та у січні 2020 року - з вказаним позовом.

З огляду на вказане та враховуючи, що починаючи з жовтня 2014 року протягом року ОСОБА_1 отримувала грошові кошти в гривнях за платіжними дорученнями і у неї не виникло жодного питання щодо суми, графіку проведення платежів, валюти, в якій їй підприємство сплачувало заборгованість (не повідомляла підприємство про валютні рахунки, на які можливо здійснити перерахування валютних цінностей у доларах США, не повертала грошові кошти відповідачу, як безпідставно отримані нею, не зверталася до відповідача з вимогою про необхідність здійснення платежів у доларах США), апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про її згоду як з цими договорами, так і з сумою, яку вона отримувала за цими договорами.

Таким чином, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що укладаючи оспорювані договори про порядок виконання боржником зобов`язання, виконаного заставодавцем, представниця ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не розширила межі наданих їй повноважень, що є підставою для відмови в задоволенні вимоги щодо визнання цих договорів недійсними.

Враховуючи, що апеляційним судом відмовлено у задоволенні позову, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правову допомогу з підприємства на користь ОСОБА_1 , у зв`язку із чим скасував додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 55 000,00 грн та витрат на проведення експертиз у розмірі 900,48 грн та 7928,34 грн.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що відповідач був обізнаним про те, що третя особа діє з перевищенням повноважень, уклав спірні договори, при цьому діючи недобросовісно і нерозумно, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, від 5 травня 2021 року у справі № 149/1499/18,

від 03 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20, від 18 січня 2023 року у справі № 464/1107/21, від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19,

від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 11 квітня 2018 року у справі № 826/5575/17,

від 13 червня 2018 року у справі № 910/10616/17, від 20 травня 2019 року у справі № 229/92/18, на які посилалась заявник у касаційній скарзі.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тарасова Сергія Олексійовича залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 07 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:Н. Ю. Сакара
О. В. Білоконь
О. М. Осіян