справа № 753/9206/21 головуючий у суді І інстанції Лужецька О.Р.
провадження № 22-ц/824/7246/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаряЩавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Боряк Галиною Юріївною, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Коновалова Олена Олександрівна, приватний нотаріус Івчук Станіслав Станіславович про визнання правочину удаваним,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування від 28.03.2019 року, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , удаваним та визнання, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу часток квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 09.07.2007 року ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 були співвласниками у рівних частках квартири АДРЕСА_1 . 28.03.2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 подарували ОСОБА_2 частки спірної квартири. Позивач вважає, що жодних підстав для дарування нерухомого майна особі, яка не є родичем позивачів немає. Відповідач ОСОБА_2 схилив ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до приховування договору купівлі-продажу договором дарування аби зменшити розмір податку за вчинення правочину по переходу права власності на нерухоме мано, а також задля уникнення обов`язку попереднього повідомлення іншого співвласника - ОСОБА_1 про намір відчужити частку у спільній квартирі. Не встигнувши захистити своє порушене право, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яку прийняли ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в порядку ч.1 ст.1266 ЦК України за правом представлення своєї матері ОСОБА_6 . Тому, позивач вважає, що договір дарування від 28.03.2019 року підлягає визнанню удаваним на підставі ст. 235 ЦК України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Коновалова Олена Олександрівна, приватний нотаріус Івчук Станіслав Станіславович про визнання правочину удаваним - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Боряк Галину Юріївну, подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що відповідачами не надано жодних доказів чи логічних аргументів на спростування доводів позивача. Вказує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жодного разу не з`явились у судове засідання та не висловили своєї позиції щодо позову шляхом подання відзивів чи письмових пояснень по суті спору. Зауважує, що у відзиві на позовну заяву від представника ОСОБА_2 узагалі не вказано мотивів дарувальників на укладення саме договору дарування, а зазначено лише, що позивач не знає про стосунки між відповідачами. На думку апелянта, неявка до суду свідків, заявлених ОСОБА_2 може свідчити про їх небажання надавати неправдиву інформацію та нести за це кримінальну відповідальність.

Окрім того, апелянт вважає, що аналіз судом першої інстанції п. 4 та 6 договору дарування у підтвердження наміру саме подарувати майно є необґрунтованим, оскільки оцінюючи договір дарування на предмет його удаваності, суд мав встановити, чи дійсно його сторони мали на меті саме подарувати майно, а не приховати під змістом такого правочину інший - договір купівлі-продажу. Вважає, що в такому випадку пункти договору про безвідплатність та розуміння сторонами значення своїх дій не свідчать про дійсні мотиви його сторін, а якраз і є способом приховування одним правочином іншого.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в ухвалі від 24 грудня 2014 року по справі № 6-32466св14, апелянт зазначав, що покази свідків віднесені цивільним процесуальним законодавством до категорії доказів, а тому суд не тільки може, але й має ґрунтувати своє рішення на показах свідків, оцінених в сукупності з іншими доказами.

Також апелянт вважає помилковим висновок суду про критичність ставлення до договору купівлі-продажу квартири від 26 березня 2019 року, оскільки одним із доводів відплатності удаваного договору дарування слугувало посилання саме на вказаний договір купівлі-продажу як метод розрахунку ОСОБА_2 з іншими відповідачами та ОСОБА_5 .

Апелянт звертав увагу апеляційного суду на те, що у даній справі відсутня будь-яка позиція ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо пред`явленого позову, немає заяв про розгляд справи за їх відсутністю та прохання до суду про відмову у задоволенні позову, а тому посилання суду першої інстанції на позиції осіб, що викладені в заявах, адресованих іншому складу суду, в іншу справу є недопустимим.

Вважає, що відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог з підстав неефективності, на думку суду, обраного ним способу захисту порушеного права, суд фактично не виконав завдань, покладених на нього ст.ст. 2, 4, 5, 11, 12 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

05 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шмагаревської Г.О. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У вказаному відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав, що апеляційна скарга на оскаржуване рішення суду першої інстанції задоволенню не підлягає.

На думку ОСОБА_2 , позивач не обґрунтував належним чином удаваності договору дарування частин квартири з метою приховання договору купівлі-продажу нерухомості, не надав жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що між сторонами оспорюваного договору виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочинами. Окрім того, вважає, що позивач належним чином не довів, чим саме порушуються його права внаслідок укладення спірного договору дарування. Доводи апелянта про те, що оспорюваним договором дарування часток у праві спільної часткової власності на квартиру було порушене його переважне право на купівлю цих часток у спільній частковій власності у контексті обраного позивачем способу захисту вважає безпідставним та надуманим.

Окрім того, відповідач зазначав, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції, становить 10 000 грн.

У судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити на наведених у ній доводах.

Представник відповідача ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09.07.2007 року ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 були співвласниками у рівних частках квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача ОСОБА_6 .

Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 , яку прийняли ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Кожному із спадкоємців на 1/20 частку квартири АДРЕСА_1 видано Свідоцтво про право на спадщину за законом.

28.03.2019 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 (дарувальники) подарували, а ОСОБА_2 (обдаровуваний) прийняв в дар 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івчуком С.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1402.

Як вбачається зі змісту п. 4 спірного договору дарувальники свідчать, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням Обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь ОСОБА_7 зараз або в майбутньому.

Пунктом 6 договору сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, таким чином, він не несе характеру фіктивного або удаваного та не є зловмисним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не обґрунтував удаваності договору дарування 3/4 часток квартири від 28.03.2019 року з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину удаваним.

Окрім того, суд ураховував, що у випадку приховання під договором дарування сторонами договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 повинен був заявити про свій намір придбати належну відповідачам частку в квартирі шляхом заявлення вимоги про переведення на нього прав та обов`язків покупця та підтвердити готовність передати відповідачам грошові кошти за фактично відчужені 3/4 частки спірної квартири, однак стороною позивача на підтвердження такого наміру доказів не надано. А відтак, позивачем не доведено, які саме його права або інтереси порушені, невизнані або оспорені відповідачами, і що саме задоволення позову про визнання договору дарування 3/4 часток квартири від 28.03.2019 року удаваним призведе до поновлення конкретного порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Стаття 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір купівлі-продажу майна, а не договір дарування.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

На думку апеляційного суду, вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши, що укладаючи спірний договір дарування, сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, у тому числі договір купівлі-продажу, та що такий договір не є удаваними (що також відображено у відповідних пунктах нотаріально посвідченого договору дарування), позивач не обґрунтував удаваності договору дарування частини квартири з метою приховання договору купівлі-продажу нерухомості, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та, що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину удаваним.

Докази наявності волі сторін договору, спрямованої на укладення договору купівлі-продажу, та доказів на підтвердження отримання ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 грошових коштів за подаровані 3/4 частини спірної квартири у матеріалах справи відсутні.

При цьому, сам по собі факт укладення договору купівлі-продажу квартири від 26.03.2019 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , теж не може бути достатнім доказом удаваності оспорюваного правочину, оскільки, по-перше, в тексті спірного договору дарувальники свідчать, що укладення цього договору не пов`язане із виконанням Обдаровуваним будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь ОСОБА_7 зараз або в майбутньому, й, по-друге, відсутні будь-які докази того, що майновий стан покупця за договором купівлі-продажу 26.03.2019 року був таким, що, наприклад, до дарування частки квартири, не дозволяв останньому придбати нерухоме майно, тощо. Отже, доводи апелянта в цій частині не заслуговують на увагу, оскільки є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.

Жодних доказів зміни майнового стану відповідачів, отримання ними грошових коштів від обдарованого в обмін на набуття дарунку, виписок з банківських рахунків відповідачів щодо зарахування значних сум грошових коштів тощо позивачем надано не було.

Клопотань про витребування таких доказів позивач перед судом не заявляв.

Також матеріали справи не містять будь-яких розписок про отримання грошових коштів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 від ОСОБА_2 , що б давало змогу суду встановити наявність обставин, що правочин вчинено для приховання іншого правочину та визначення ціни спірного майна.

За таких обставин, за відсутності будь-яких інших доказів, покази свідків не можуть бути достатньою підставою для визнання правочину удаваним.

Окрім того, судом першої інстанції правильно враховано, що позивач не довів, чим саме порушуються його права внаслідок укладення спірного договору дарування, і що саме задоволення позову про визнання договору дарування 3/4 часток квартири від 28.03.2019 року удаваним призведе до поновлення конкретного порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, адже ОСОБА_1 не заявляв про свій намір придбати належну відповідачам частку в квартирі шляхом заявлення вимоги про переведення на нього прав та обов`язків покупця та підтвердити готовність передати відповідачам грошові кошти за фактично відчужені 3/4 частки спірної квартири, однак стороною позивача на підтвердження такого наміру доказів не надано.

Довід апелянта про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жодного разу не з`явились у судове засідання та не висловили своєї позиції щодо позову шляхом подання відзивів чи письмових пояснень по суті спору апеляційний суд відхиляє, оскільки ст. 191 ЦПК України передбачено право відповідача на подачу відзиву. При цьому у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі були належним чином повідомленні про наявність на розгляді у суді даної справи, а отже, самостійно обирали для себе спосіб захисту свого права і їх явка до суду обов`язковою не визнавалася.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, тому не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, а отже, апеляційним судом також відхиляються.

За таких обставин, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

При цьому, доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Боряк Галиною Юріївною, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова