КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/8118/18 Головуючий у суді І інстанції Скрипка О.І.
Провадження № 22-ц/824/981/2023 Головуючий у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року у справі за позовом заступника керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - комунальне підприємство «Дарницьке лісопаркове господарство», про визнання особи такою, що не набула право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, скасування державної реєстрації, повернення земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - комунальне підприємство «Дарницьке лісопаркове господарство» (далі - КП «Дарницьке лісопаркове господарство»), про визнання особи такою, що не набула права власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, скасування державної реєстрації, повернення земельної ділянки.

Позовна заява обґрунтована тим, що під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 0002280 від 25 лютого 2017 року за частиною першою статті 197-1 КК України, місцевою прокуратурою встановлено порушення вимог земельного та містобудівного законодавства при використанні ОСОБА_1 земельної ділянки в межах Броварського, Білодібровського та Дніпровського лісництв у Деснянському районі м. Києва (код ділянки 62:299:0002).

Встановлено, що на земельній ділянці в межах Броварського, Білодібровського та Дніпровського лісництв у Деснянському районі міста Києва (код ділянки 62:299:0002) здійснюється самовільне будівництво закладу громадського харчування за відсутності документів, які дають право на виконання будівельних робіт та затвердженої у встановленому порядку проектної документації.

За інформацією Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 14 серпня 2017 року земельна ділянка, яка розташована в межах Броварського, Білодібровського та Дніпровського лісництв у Деснянському районі міста Києва (код ділянки 62:299:0002), площею 97 331,94 кв. м, обліковується за КП «Дарницьке лісопаркове господарство» на підставі технічного звіту про встановлення зовнішніх меж земельної ділянки та належить до земель комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 13 березня 2018 року № 18-0025-03, складеним спеціалістом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) встановлено, що рішенням Київської міської ради від 05 березня 2015 року № 207/1072 надано дозвіл КП «Дарницьке лісопаркове господарство» на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (код 62:299:0002) площею 10,29 га, у Білодібровському лісництві у Деснянському районі в постійне користування для ведення лісового господарства.

Під час обстеження вказаної земельної ділянки (код 62:299:0002) з виїздом на місце встановлено факт розміщення та будівництва ОСОБА_1 споруд закладу громадського харчування. На території земельної ділянки розміщені будівельні матеріали.

Згідно з матеріалами топографо-геодезичних та вишукувальних робіт визначення зовнішніх меж земельної ділянки, виконаних КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» встановлено, що загальна площа земельних ділянок під некапітальними спорудами становить 0,0164 га, під капітальними спорудами 0,0635 га. Загальна площа земельної ділянки, яка використовується для експлуатації та обслуговування будівель та споруд закладу становить 0,21 га.

Рішення щодо передачі будь-яким юридичним чи фізичним особам земельної ділянки у власність чи користування для розміщення будівель та споруд закладу громадського харчування Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів не приймала. Інформація щодо реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на неї у Департаменті земельних ресурсів відсутня. Отже, наявний факт самовільного зайняття земельної ділянки.

Прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності м. Києва та виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею. Водночас, будь-які рішення про передачу вказаної земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 . Київською міською радою не приймалися, документи, що посвідчують право користування нею, у відповідача відсутні, що свідчить про її самовільне зайняття для розміщення та будівництва закладу громадського харчування.

Крім того, факт самовільного будівництва на зайнятій ОСОБА_1 земельній ділянці підтверджено протоколами про адміністративне правопорушення № 86 та № 87 від 03 лютого 2017 року, складеними відділом контролю за благоустроєм Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. В даних протоколах відповідач зобов`язався оформити проектно-дозвільну документацію на проведення будівельних робіт та оформити контрольну картку на тимчасове порушення благоустрою.

Також, адміністративною комісією при виконавчому органі Київської міської ради (КМДА) на ОСОБА_1 постановами № 726 та № 727 від 27 березня 2017 року накладено штраф у розмірі 1 360,00 грн за кожне правопорушення окремо.

Зазначав, що Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) рішення про присвоєння поштової адреси об`єктам нерухомого майна, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 не приймалося.

Разом з тим, на підставі договорів купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 17 лютого 2017 року № 292 та від 17 лютого 2017 року № 295, ОСОБА_1 відчужено ОСОБА_2 по 1/2 частині нежитлової будівлі, загальною площею 193,4 кв. м в літері «А», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані договори 17 лютого 2017 року посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. та зареєстровано в реєстрі за № 292 та № 295.

В подальшому ОСОБА_2 відчужила вказану нежитлову будівлю на користь ОСОБА_3 на підставі договорів дарування частини нежитлової будівлі від 25 травня 2018 року за № 4626 та № 4627, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О.

Вважав, що оскільки об`єкти нерухомості збудовано на спірній земельній ділянці, що не відведена ОСОБА_1 та іншим особам для цієї мети, а також без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, тобто є самочинним будівництвом, будь-які об`єкти нерухомості в експлуатацію не приймалися, а тому на підставі статей 376, частини другої статті 328, статті 331 ЦК України право власності у ОСОБА_1 або інших осіб на будь-які споруди, об`єкти не виникало та не могло бути реалізовано шляхом розпорядження майном, зокрема, передачі третім особам.

Вищевикладене, на переконання прокурора, свідчить про те, що ОСОБА_1 набув право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості - нежитлову будівлю незаконно та свідчить про недобросовісність набуття права власності на вказаний об`єкт, а тому він не мав права його відчужувати шляхом укладення відповідних правочинів. У зв`язку з цим договори щодо відчуження цього майна підлягають визнанню недійсними, а державна реєстрація права власності ОСОБА_2 та державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на вищевказану нежитлову будівлю - скасуванню.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням поданих заяв про зміну предмету позову від 11 лютого 2019 року, про збільшення позовних вимог від 28 травня 2019 року та про уточнення позовних вимог від 25 травня 2020 року, заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 остаточно просив:

- визнати ОСОБА_1 таким, що не набув право власності на нежитлову будівлю, площею 193,4 кв. м, по АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 16616173, реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна 000;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, а саме: частини нежитлової будівлі в літері «А» по АДРЕСА_1 , загальною площею 193,4 кв. м, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 17 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 292;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, а саме: частини нежитлової будівлі в літері «А» по АДРЕСА_1 , загальною площею 193,4 кв. м, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 17 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 295;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , оформлену записом, вчиненим 17 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. за № 19067781, про право власності на частини нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , оформлену записом, вчиненим 17 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. за № 19068264, про право власності на частини нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- визнати недійсним договір дарування частини нежитлової будівлі, а саме: частини нежитлової будівлі в літері «А» по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 25 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 4626;

- визнати недійсним договір дарування частини нежитлової будівлі, а саме: частини нежитлової будівлі в літері «А» по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 25 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 4627;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 , оформлену записами, вчиненими 25 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. за № 26323117 та № 26323179, про право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернути Київській міській раді земельну ділянку, загальною площею 0,21 га (код 62:299:0002), яка розташована в межах Броварського, Білодібровського та Дніпровського лісництв у Деснянському районі м. Києва, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель, споруд, звільнення земельної ділянки від будівельних матеріалів;

- покласти на відповідачів судові витрати, стягнувши їх на користь Київської міської прокуратури.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2022 року позов задоволено у повному обсязі та вирішено питання розподілу судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними і допустимими доказами, що земельна ділянка, на якій розташована спірна будівля, у користування чи власність ОСОБА_1 не надавалась, а здійснене ним будівництво є самочинним, проведеним без отримання будь-якої дозвільної документації. Відтак, наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 не міг набути права власності на спірне нерухоме майно та, відповідно, в подальшому здійснювати будь-які дії щодо нього, в тому числі і відчуження на користь інших осіб.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання ОСОБА_1 таким, що не набув право власності на спірне нерухоме майно, а також про визнання оспорюваних правочинів недійсними є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Також, з урахуванням положень статті 376 ЦК України підлягають задоволенню і вимоги про зобов`язання відповідачів повернути Київській міській раді земельну ділянку (код 62:299:0002), яка розташована в межах Броварського, Білодібровського та Дніпровського лісництв у Деснянському районі м. Києва, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель, споруд та звільнення земельної ділянки від будівельних матеріалів.

Щодо вимог про скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачами, то суд звернув увагу на те, що Верховним Судом неодноразово висловлювалась позиція, що саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Відтак, оскільки позовні вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно є похідними від попередніх вимог, вони також підлягають задоволенню, адже є належним способом захисту прав та інтересів Київської міської ради, в інтересах якої діє прокурор.

Місцевий суд також обґрунтував своє рішення тим, що відповідач ОСОБА_1 був достовірно обізнаним про розгляд даної справи в суді, під час судового розгляду у справі приймала участь його представник, однак ані відзиву, ані будь-яких доказів на спростування вищевказаних обставин стороною цього відповідача не надано, підтверджень законності зведення спірної будівлі та наявності підстав користування спірною земельною ділянкою не надано.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року вирішено питання розподілу судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної і касаційної скарг на ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду у цій справі.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 31 січня 2022 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Музичко Р.В. просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи 31 січня 2022 року, отже не зміг реалізувати свої процесуальні права та надати докази і заперечення проти позову.

Вважає, що у прокурора були відсутні підстави для представництва інтересів держави, оскільки Київську міську раду прокурор повідомив про подання позову 20 червня 2018 року, а позов був поданий прокурором вже 21 червня 2018 року, що не дало можливості Київській міській раді відповідно відреагувати на таке повідомлення.

Суд першої інстанції не дав оцінки тій обставині, що він не збудував самочинно, а самочинно реконструював нежитлову будівлю. Наведене підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 червня 2019 року у справі № 826/14816/18, яким ОСОБА_1 був зобов`язаний привести до попереднього стану будівлю, яка відповідає технічному паспорту (інвентаризаційна справа № 23092016/2 від 23 вересня 2016 року, загальна площа нежитлової будівлі - 193,4 кв. м) по АДРЕСА_1 .

Крім того, поза увагою суду залишилось те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права. Такий спосіб захисту, як визнання відсутнім у фізичної особи права власності на нерухоме майно не передбачений статтею 16 ЦК України. Заявлені прокурором вимоги, які не спрямовані на застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, не відповідають належному способу захисту прав територіальної громади м. Києва, що є самостійною підставою для відмови в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу керівник Деснянської окружної прокуратури м. Києва просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив подані сторонами докази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Музичко Р.В. підтримала апеляційну скаргу, просила скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Прокурор Танцюра О.Б. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_3 31 серпня 2023 року надіслала письмові пояснення, в яких просила відкласти розгляд справи до грудня 2023 року у зв`язку з її перебуванням за кордоном.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

ЄСПЛ в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного та за відсутності доказів перебування ОСОБА_3 за межами України у зв`язку з лікуванням, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки цього відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи, та з огляду на те, що вона належним чином повідомлена про судове засідання у справі, про що також зазначила у своїх поясненнях, з урахуванням встановленого законом строку розгляду справи в апеляційному порядку, доводів апеляційної скарги іншого відповідача та заперечень відзиву на неї, на підставі статей 369, 372 ЦПК Україниухвалила проводити розгляд справи за відсутності цього учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників позивача та відповідача (скаржника) в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26 вересня 2016 року державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» Коровайко О.С. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 31601471 від 28 вересня 2016 року було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 16616173 про право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю в літері «А», загальною площею 193,4 кв. м, за адресою АДРЕСА_1 . (а.с. 41-44, т. 1).

У 2018 році Київська міська рада зверталась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення Спецжитлофонд», державного реєстратора Коровайко О.С., Міністерства юстиції України, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), третя особа - ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 31601471від 28 вересня 2016 року з підстав незаконності реєстрації права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , а саме: за відсутності документів, що підтверджують присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки, або правовстановлюючих документів на земельну ділянку та виписки з погосподарської книги (а.с. 45-47, т. 1).

Відповідно до відомостей, наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень, які перебувають у відкритому цілодобовому доступі згідно вимог Закону України «Про доступ до судових рішень», ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 квітня 2020 року провадження у справі № 826/4768/18 за позовом Київської міської ради було закрито з підстав порушення юрисдикційної спору.

Адміністративний суд зазначив, що оскарження рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відбувається в контексті матеріально-правового питання позбавлення позивача права користування та розпорядження земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , тобто спір обумовлений порушенням приватного майнового права та інтересу відповідного суб`єкта в розрізі прийнятого державним реєстратором рішення, пов`язаного із реєстрацією права приватної власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , а відтак спір підлягає розгляду в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

12 січня 2017 року КП «Дарницьке лісопаркове господарство» звернулось із листами до Київської місцевої прокуратури № 3, Деснянського управління поліції ГУ НП в м. Києві, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, в яких інформувало про самовільне зайняття ОСОБА_1 будівель і споруд, балансоутримувачі яких невідомі і які розташовані на території лісів підприємства, що раніше знаходились у тимчасовому користуванні Київського радіопередавального центру неподалік селища Биківня. Зазначало, що вказані території належать до земель лісогосподарського призначення в лісовому кварталі № 76 Білодібровного лісництва, розпорядження якими належить до повноважень Київської міської ради. Підприємство не надавало дозволів та погоджень на зайняття земельних ділянок. Просило вжити заходів щодо звільнення земельних ділянок (а.с. 99-101, т. 1).

За результатами обстеження спеціалістами відділу контролю за благоустроєм Деснянської РДА в м. Києві було виявлено, що ОСОБА_1 без оформленої належним чином дозвільної документації виконуються будівельні роботи, про що було складено припис від 03 лютого 2017 року № П-136/17 щодо призупинення проведення будівельних робіт та протоколи про адміністративне правопорушення від 03 лютого 2017 року № 86 та № 87 щодо відсутності контрольної картки Департаменту міського благоустрою КМДА на тимчасове порушення благоустрою в зв`язку з проведенням будівельних робіт та щодо відсутності декларації про початок виконання будівельних робіт Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю КМДА (а.с. 31-34, т. 1).

За вказаними вище протоколами про адміністративне правопорушення постановами адміністративної комісії при виконавчому органі Київської міської ради (КМДА) № 726 та 727 від 27 березня 2017 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу (а.с. 36, 37, т. 1).

Разом із тим, ОСОБА_1 ще 17 лютого 2017 року відчужив на користь ОСОБА_2 за двома договорами купівлі-продажу по частині нежитлової будівлі в літері «А», загальною площею 193,4 кв. м, яка знаходиться в АДРЕСА_1 . Договори посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. за реєстровими номерами 292 і 295 (а.с. 48-50, т. 1).

17 лютого 2017 року в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно вказаним приватним нотаріусом внесено записи № 19067781 та № 19068264 про право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно - нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Встановлено, що Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради двічі провів перевірку дотримання вимог земельного законодавства під час використання земельної ділянки в межах Броварського, Дніпровського, Білодібровного лісництв у Деснянському районі м. Києва, код 62:299:0002, про що складені акти № 17-0038-03 від 07 липня 2017 року та № 18-0025-03 від 13 березня 2018 року.

Із актів вбачається, що в базі міського земельного кадастру земельна ділянка в межах Броварського, Дніпровського, Білодібровного лісництв у Деснянському районі м.Кєва, код 62:299:0002, площею 97331,94 кв. м, обліковується за КП «Дарницьке лісопаркове господарство» на підставі технічного звіту про встановлення зовнішніх меж землекористування. Рішенням Київської міської ради від 05 березня 2015 року № 207/1072 надано дозвіл КП «Дарницьке лісопаркове господарство» на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (код 62:299:000) площею 10,29 га у Білодібровному лісництві у Деснянському районі в постійне користування для ведення лісового господарства. Під час обстеження з виїздом на місце встановлено, що на земельній ділянці розміщене та будується заклад громадського харчування біля бомбосховища, а саме: господарські споруди, будівля охорони, фундаменти, вольєр, тимчасові споруди, проводяться будівельні роботи та знаходяться будівельні матеріали. Рішення щодо передачі будь-яким юридичним чи фізичним особам зазначеної земельної ділянки у власність (користування) для будівництва будівель та споруд закладу громадського харчування Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів не приймала. В акті від 13 березня 2018 року площа земельної ділянки, яка використовується для експлуатації та обслуговування будівель та споруд, становить 0,21 га (а.с. 16-28, т. 1).

13 березня 2018 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Новозаводське» Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області Осиповичем І.В. прийнято рішення № 40080677, на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були зареєстровані зміни в загальній площі вищевказаної нежитлової будівлі, а саме змінено площу із 193,4 кв. м на 755,1 кв. м.

З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2018 року ОСОБА_2 за двома договорами дарування, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. за реєстровими номерами 4626 і 4627, подарувала ОСОБА_3 по частині нежитлової будівлі в літері «А», загальною площею 755,1 кв. м, що розташована в АДРЕСА_1 (а.с. 28-31, т. 2).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 травня 2018 року нотаріусом було внесено записи № 26323179 та № 26323117 про право власності ОСОБА_3 на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 червня 2019 року у справі № 826/14816/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року та постановою Верховного Суду від 03 серпня 2021 року, задоволено адміністративний позов Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії. Зобов`язано ОСОБА_1 привести до попереднього стану будівлю, яка відповідає виготовленому технічному паспорту (інвентаризаційна справа № 23092016/2 від 23 вересня 2016 року, загальна площа нежитлової будівлі - 193,4 кв. м) по АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 просив визнати ОСОБА_1 таким, що не набув права власності на зазначену нежитлову будівлю, визнати недійними договори купівлі-продажу та дарування частин нежитлової будівлі, укладені між відповідачами, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на цю нежитлову будівлю, оформлену відповідними записами, а також зобов`язати всіх відповідачів повернути Київській міській раді спірну земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель, споруд та звільнення земельної ділянки від будівельних матеріалів.

За правилом частини першої, другої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо вирішених судом першої інстанції позовних вимог про визнання особи такою, що не набула право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу і дарування, скасування державної реєстрації права власності

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.

Частиною другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанови від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц) (пункти 53-56))».

У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19) зазначено, що «задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суди не урахували, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою».

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19 (провадження № 61-204св22) вказано, що «позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку зі здійсненням, на думку прокурора, самочинного будівництва, є неефективними способами захисту, а позовні вимоги про знесення самочинно збудованих будинків, зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану є недоведеними».

У постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21) зазначено, що «визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом».

У постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 200/2192/18 (провадження № 61-19765св19) вказано: «враховуючи, що об`єкт незавершеного будівництва, який є предметом спору у цій справі, є об`єктом самочинного будівництва, то ефективним способом захисту порушених прав Дніпровської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такого будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. При цьому обставина щодо державної реєстрації права власності на цей об`єкт не спростовує факт самочинності зведення цього нерухомого майна та наявності підстав для застосування статті 376 ЦК України».

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Отже, ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання особи такою, що не набула право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу і дарування, скасування державної реєстрації права власності, суд першої інстанції не врахував, що зазначені вимоги не забезпечать усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом; власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам; вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 березня 2021 року у справі № 200/2192/18 (провадження № 61-19765св19), від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19 (провадження № 61-204св22), від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21), від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21) та від 30 вересня 2022 року у справі № 201/2471/20 (провадження № 61-5276св21).

Водночас неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

Щодо вирішених судом першої інстанції позовних вимог про зобов`язання відповідачів повернути земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель, споруд та звільнення від будівельних матеріалів

У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Державна реєстрація це не підстава набуття права власності на нерухоме майно, а засвідчення державою вже набутого права власності, яке виникло, зокрема, на підставі правочину, при цьому факт реєстрації права власності на нерухоме майно є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення речового права, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19).

Частиною першою статті 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Відповідно до статті 376 ЦК України та роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наведених у пунктах 4, 12 постанови № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року

у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зазначено, що «у силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України)».

Отже, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (див. постанови Верховного Суду: від 20 жовтня 2020 року у справі № 569/21350/18, провадження № 61-22552 св 19), від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5561/16, провадження № 61-14898св21).

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав на земельні ділянки здійснюється, серед іншого і шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Як встановлено судовим розглядом, земельна ділянка, на якій розташована спірна нежитлова будівля, у користування чи власність ОСОБА_1 не передавалася, а здійснене ним будівництво є самочинним, проведеним без отримання будь-якої дозвільної документації, а відтак останній не міг набути права власності на нерухоме майно та, відповідно, в подальшому здійснювати будь-які дії щодо нього, в тому числі і відчуження на користь інших осіб.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 червня 2019 року у справі № 826/14816/18 він не здійснював будівництво самочинно, а лише перебудував нежитлове приміщення, збільшивши його площу з 193,4 кв. м до 755,1 кв. м, і судом його зобов`язано привести будівлю у відповідність до технічного паспорту, а саме її загальну площу до 193,4 кв. м, не може бути сприйняте апеляційним судом як належна підстава правомірності саме набуття ним права власності на нежитлове приміщення, яке розташована на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності і не надавалась будь-кому для будівництва.

При цьому предметом судового спору у вищевказаній справі було приведення до попереднього стану об`єкта будівництва, а судами адміністративної юрисдикції було встановлено, що на час проведення перевірок документи, які підтверджують право власності або користування земельною ділянкою за вказаною вище адресою у ОСОБА_1 відсутні.

Протягом розгляду даної справи відповідач також не надав суду жодних доказів на підтвердження законності зведення спірної будівлі та наявності законних підстав користування спірною земельною ділянкою.

Отже, нерухоме майно, право власності на яке було зареєстровано за ОСОБА_1 , а пізніше відчужене іншим відповідачам, є самочинно збудованим, власник земельної ділянки своєї згоди на легітимізацію права власності на вказане майно не надавав, тому у ОСОБА_1 не могло виникнути право власності на нього, у зв`язку з чим власник може застосовувати способи захисту свого права власності на земельну ділянку шляхом звільнення земельної ділянки від цього майна незалежно від проведеної державної реєстрації права власності.

Наразі нежитлова будівля в літері «А», що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 на підставі договорів дарування 1/2 частки нежитлової будівлі від 25 травня 2018 року за реєстровими номерами 4626 і 4627.

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21) у подібних правовідносинах зазначено, що «належним способом захисту прав власності Львівської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови…».

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) та інших звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Вирішуючи спір між сторонами та зобов`язуючи всіх відповідачів повернути Київській міській раді спірну земельну ділянку, загальною площею 0,21 га (код 62:299:0002), привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель, споруд та звільнення від будівельних матеріалів,суд першої інстанції не звернув уваги, що позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в цій частині пред`явлено до колишніх власників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є неналежними відповідачами за вимогами, за якими має відповідати власник відповідної забудови, яким є ОСОБА_3 .

Наведене узгоджується з висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 206/1501/19(провадження № 61-4026св20).

Підсумовуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що не набула права власності, визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності, повернення земельної ділянки у повному обсязі, не врахувавши, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, а два із трьох відповідачів - неналежними.

Посилання апеляційної скарги на відсутність у прокурора повноважень представляти інтереси Київської міської ради колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки цим доводам ОСОБА_1 уже була надана відповідна правова оцінка у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року, якою ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року про залишення позовної заяви заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради без розгляду та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 74-81, т. 3).

Задовольняючи касаційну скаргу прокурора, Верховний Суд зазначив, що висновки судів попередніх інстанцій про недотримання прокурором вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», що виключає наявність у нього повноважень на звернення до суду, є неправильними, оскільки прокурор заявив позов в інтересах держави на підставі статті 56 ЦПК України та на виконання абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті позовної заяви обґрунтував, на його думку підстави для представництва інтересів територіальної громади м. Києва, а також обґрунтував, у чому, з погляду позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову). Тому Верховний Суд вважав правильними доводи прокурора щодо наявності у нього права на звернення до суду із цим позовом, оскільки ним у тексті позовної заяви обґрунтовано, на його думку, підстави для представництва інтересів держави, а також у чому полягає порушення інтересів держави.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не мають правового значення для вирішення даної справи в частині позовних заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3 про повернення земельної ділянки шляхом знесення будівель, споруд та звільнення від будівельних матеріалів, оскільки вирішення позову з неналежним відповідачем не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з будь-яких інших підстав.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, а ОСОБА_1 не уповноважений діяти від імені та в інтересах інших відповідачів, зокрема ОСОБА_3 .

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у даній справі ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову заступника керівника Деснянської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, а саме лише до відповідача ОСОБА_3 про повернення земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що за заявою першого заступника керівника Київської міської прокуратури 17 червня 2022 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Київської міської прокуратури витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102,00 грн та 2 270,00 грн.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Отже, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2022 року по суті спору у даній справі, то додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року також слід скасувати.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

На підставі викладеного та відповідно до вимог статті 382 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені Київською міською прокуратурою в межах цієї справи, а саме сплачений судовий збір за подання позову, заяви про забезпечення позову, апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду у загальному розмірі 3 698,50 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги заступника керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) повернути Київській міській раді (код за , вул. Хрещатик, 36, м. Київ) земельну ділянку загальною площею 0,21 га (код 62:299:0002), яка розташована в межах Броварського, Білодібровського та Дніпровського лісництв у Деснянському районі міста Києва, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом знесення будівель, споруд та звільнення земельної ділянки від будівельних матеріалів.

У задоволенні решти позовних вимог заступника керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Київської міської прокуратури (код за , вул. Предславинська, 45/9, м. Київ) судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 3 698,50 грн (три тисячі шістсот дев`яносто вісім гривень 50 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 вересня 2023 року

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній