Дата документу 19.09.2023 Справа № 317/1124/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/1124/23 Головуючий у 1 інстанції: Губанов Р.О.
Провадження № 22-ц/807/1843/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернуватської селищної ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Тернуватської селищної ради Запорізького району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка була власником будинку АДРЕСА_1 .

08 вересня 2011 року ОСОБА_2 продала їй зазначений будинок за 10 000 грн., про що було складено розписку в присутності свідків. 10 вересня 2011 року відбувся остаточний розрахунок на будинок, про що зазначено у розписці.

Вона свої зобов`язання виконала в повному обсязі, повністю передала кошти за будинок у встановлений строк, претензій ОСОБА_2 не мала.

Після придбання будинку вона одразу до нього переїхала та з 2011 року до часу звернення до суду фактично там мешкає, уклала договір №0306145 з ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Новомиколаївської РЕМ.

З вересня 2011 року вказаний будинок знаходиться в її користуванні, вона здійснювала поточні ремонти, сплачує комунальні послуги, обробляє земельні ділянки, які знаходяться за даним домогосподарством. За час користування будинком та землями будь-яких спорів щодо права власності на даний будинок не заявлялось.

Вважала, що добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно користуватися житловим будинком, а отже набула права власності на будинок за набувальною давністю.

При зверненні до відповідача щодо нотаріального посвідчення договору отримала відмову.

На підставі зазначеного, посилаючись на положення ст.344 ЦК України, просила визнати за нею право власності на нерухоме майно: будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 22 травня 2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_2 .

Ухвалою Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 05 червня 2023 року ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості співвідповідача.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26 липня 2023 року з виправленою опискою ухвалою суду від 23 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що згідно з даними реєстру власником будинку є ОСОБА_3 , ОСОБА_2 претензій та вимог про повернення майна не пред`являла, із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 звернулась після подання нею позову, вона добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно користуватися ним, просила скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що зазначені в розписці кошти є завдатком, на час отримання завдатку вона ще не могла отримати свідоцтво про право на спадщину, позивач зобов`язувалась сплатити витрати за оформлення договору купівлі-продажу, вона надала позивачу довіреність на вчинення дій, пов`язаних з оформленням спадщини, та оригінали правовстановлюючих документів на будинок, проте відповідні дії позивач не вчинила, позивач знала, що володіє чужим майном та не довела факт безперервного добросовісного користування будинком, із заявою про прийняття спадщини вона звернулась до нотаріальної контори 01 листопада 2011 року, а 03 травня 2023 року вона звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт користування позивачем спірним домоволодінням не є підставою для виникнення у позивачки права власності на частину будинку за набувальною давністю, позивачем не доведено, що вона не знала та не могла знати того, що ОСОБА_2 на момент складання розписки не була власником спірного будинку, отже не могла продати його.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 від 04 серпня 2011 року, видане Тернуватською селищною радою Новомиколаївського району Запорізької області (а.с. 68).

Відповідач у справі ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується Записом акта про народження № 03 від 21 січня 1960 року, свідоцтвом про укладання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 71, 75).

Згідно зі свідоцтвом №6 про право особистої власності на забудову від 26 лютого 1973 року, виданим виконкомом Тернуватської селищної ради депутатів трудящих Новомиколаївського району Запорізької області і Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухомо майна та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_3 є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7, 55).

Також позивачем до позовної заяви долучено свідоцтво ОСОБА_3 про право на спадщину за законом від 18 вересня 2008 року, зареєстроване в реєстрі за №946, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20354605 від 25 вересня 2008 року, справу БТІ на спірний будинок (а.с. 9 13).

08 вересня 2011 року ОСОБА_1 в присутності двох свідків склала розписку, у якій зазначено, що ОСОБА_1 при купівлі будинку в АДРЕСА_1 , у ОСОБА_2 дала завдаток в сумі шести тисяч грн. та зобов`язується віддати чотири тисячі до 10.09.11 року. При переоформленні документів затрати бере на себе. Розписка доповнена вказівкою ОСОБА_2 від 10.09.2011 року про те, що вона отримала ще обіцяні чотири тисячі грн., претензій не має (а.с. 5, 6).

01 листопада 2011 року відповідач ОСОБА_2 подала заяву до Новомиколаївської державної нотаріальної контори про прийняття спадщин (а.с. 62).

Згідно з повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей №50050783 від 24.05.2023 року 29 лютого 2012 року ОСОБА_2 видала ОСОБА_4 довіреність на оформлення спадщини та на підготовку документів для продажу, номер у реєстрі нотаріальних дій 261, строк дії довіреності - 28 лютого 2015 року (а.с. 123).

08 жовтня 2012 року ОСОБА_1 уклала з ВАТ «Запоріжжяобленерго» договір № 0306145 про користування електричною енергією (а.с. 14-15).

Згідно з довідкою Тернуватської селищної ради від 09 лютого 2023 року №93 ОСОБА_1 з 2011 року по теперішній час фактично проживає без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16).

03 травня 2023 року ОСОБА_2 подала заяву до Новомиколаївської державної нотаріальної контори Запорізької області про видачу свідоцтва на про право на спадщину за заповітом на житловий будинок і земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 96).

Постановою державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори, в порядку заміщення державного нотаріуса Новомиколаївської державної нотаріальної контори, від 03 травня 2023 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з ненаданням документів, що посвідчують право власності на будинок і земельну ділянку (а.с. 101).

Окрім свідоцтва № НОМЕР_3 про право особистої власності на забудову від 26 лютого 1973 року позивачем до позовної заяви долучено свідоцтво ОСОБА_3 про право на спадщину за законом від 18 вересня 2008 року, зареєстроване в реєстрі за №946, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20354605 від 25 вересня 2008 року, справу Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації на спірний будинок (а.с. 9 13).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановлені обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником спірного будинку, на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_3 , а тому не можна вважати володіння позивачкою будинком, який залишився після смерті ОСОБА_3 , добросовісним. Право власності після смерті особи може переходити до спадкоємців або спадщина може бути визнана відумерлою.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки сам по собі факт користування позивачем спірним будинком не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Під час розгляду справи позивач не надала доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що вона володіє майном не за волею власника і не знала, хто є власником або її спадкоємцем.

У даному випадку позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Користування майном, укладення договору з ВАТ «Запоріжжяобленерго», а також сплата спожитих комунальних послуг не підтверджують підстав для застосування правил статті 344 ЦК України, оскільки сам лише факт проживання позивача у спірному будинку, утримання його в належному стані та здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Посилання ОСОБА_1 на придбання житлового будинку не може бути підставою для застосування положень статті 344 ЦК України, оскільки за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що у цій справі позивачем не доведено і не встановлено.

Укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 угоди у вигляді розписки про сплату коштів за будинок, факт отримання ОСОБА_2 коштів від позивача, а також проживання позивача у цьому будинку, не підтверджує згоди на відчуження нерухомого майна та не свідчить про наявність правових підстав набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Аналогічних висновків дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 січня 2021 року у справі №140/1774/18 (провадження № 61-8902св20).

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на звернення ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після подання нею позову спростовуються матеріалами справи, а саме заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини від 01 листопада 2011 року (а.с. 62).

Суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, не встановлено.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.ст. 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26 липня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 вересня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова