Справа № 142/830/19
Провадження № 22-ц/801/1423/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Щерба Н. Л.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 рокуСправа № 142/830/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Піщанського районного суду Вінницької області у складі судді Щерби Н. Л. від 12 травня 2023 року,

встановив:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив стягнути з Державного підприємства «Крижопільське лісове господарство» (далі - ДП «Крижопільське ЛГ»), правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі - ДСГП «Ліси України»), компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки за період з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року.

На обґрунтування позовних вимог покликався на те, що в період з 09 вересня 1998 року по 02 березня 2018 року перебував у трудових відносинах з ДП «Крижопільське ЛГ» та був звільнений за згодою сторін відповідно до наказу № 23-к від 01 березня 2018 року, однак з ним не було проведено розрахунок, як того вимагає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України), зокрема він мав право на щорічну додаткову оплачувану відпустку, як батько, який виховує малолітню дитину без матері, неодноразово звертався до керівництва про надання йому такої відпустки, але підприємство йому відмовляло.

На день звільнення з займаної посади 02 березня 2018 року з ним не було здійснено повний розрахунок по заробітній платі, а саме не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки.

02 травня 2019 року та 10 липня 2019 року він звертався до ДП «Крижопільське ЛГ» із заявами про виплату такої компенсації, які залишені без задоволення.

Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 12 травня 2023 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів об`єктивними, достатніми та допустимими доказами той факт, що він, перебуваючи в трудових відносинах з ДП «Крижопільське ЛГ» за період з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року, належним чином повідомляв свого роботодавця про наявність статусу батька, який виховує неповнолітню дитину без матері.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Зазначав, що його особова картка була заповнена кадровою службою ДП «Крижопільське ЛГ» після 25 грудня 2009 року, коли він вже набув статусу батька, який виховує неповнолітню дитину без матері, що підтверджується також копією свідоцтва про розірвання шлюбу. З цього випливає, що інформація щодо його сімейного стану, яка зазначена в особовій картці, не відповідає дійсності, а тому суд не мав підстав посилатися на неї у своєму рішенні.

ДСГП «Ліси України» подало відзив на апеляційну скаргу, за яким просило залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи та норм матеріального, якими регулюються правовідносини сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що наказом № 101 від 08 вересня 1998 року 09 серпня 1998 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу вальщиком Рудницького лісництва ДП «Крижопільське ЛГ».

Наказом ДП «Крижопільське лісове господарство» № 23-к від 01 березня 2018 року ОСОБА_1 звільнений з посади майстра лісу на підставі пункту першого частини першої статті 36 КЗпП України за згодою сторін з 02 березня 2018 року. Пунктом 1.2. цього наказу зобов`язано бухгалтерію виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 51 календарний день невикористаної відпустки.

З особової картки працівника (форми П-2), заповненої на ОСОБА_1 , видно, що у розділі І Загальні відомості, міститься інформація про працівника, де серед іншого в пункті 10 Родинний стан зазначено - одружений, ступінь родинного зв`язку (склад сім`ї): дружина ОСОБА_3 , 1976 року народження; син ОСОБА_4 , 1995 року народження; дочка ОСОБА_5 , 2000 року народження. У розділі V особової картки працівника вказано періоди щорічної відпустки, наданої працівнику за час роботи на підприємстві. В графі «Дата і причина звільнення (підстава)» зазначено відповідну інформацію згідно з наказом про звільнення. Інформація підтверджується особистим підписом працівника.

В особистому листку по обліку кадрів, заповненому та підписаному ОСОБА_1 03 січня 2001 року, міститися інформація аналогічного змісту, яка вказана в особовій картці працівника. Зокрема, у розділі 19 «Сімейний стан в момент заповнення особистого листка» вказано «жонатий», склад сім`ї: дружина, син та дочка. Там же є примітка про те, що працівник який заповнює особистий листок зобов`язаний про всі наступні зміни повідомляти по місцю роботи для зміни в його особистий листок.

За час роботи у ДП «Крижопільське ЛГ» ОСОБА_1 правом на додаткову відпустку, як одинокий батько, який виховує дитину без матері, не користувався.

ОСОБА_1 поінформував ДП «Крижопільське ЛГ» про те, що в період роботи з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року на вказаному підприємстві він був одиноким батьком, а тому мав право на додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів, з наданням копій свідоцтва про народження сина ОСОБА_4 від 24 червня 1995 року, свідоцтва про розірвання шлюбу від 21 березня 2006 року та довідки від 23 березня 2018 року № 42 відділу освіти Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області лише 02 травня 22019 року, тобто через два місяці після припинення трудових відносин з ДП «Крижопільське ЛГ».

У відповідь на звернення ОСОБА_1 06 травня 2019 року за вих. № 195 ДП «Крижопільське ЛГ» повідомило, що ОСОБА_1 у період трудової діяльності не звертався із заявою та документами, які б надавали право на додаткову соціальну відпустку, а тому грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки у період з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року виплаті не підлягає.

10 липня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою до ДП «Крижопільське ЛГ» про виплату грошової компенсації за усі невикористані ним дні додаткової відпустки за період роботи з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року, на яку отримав відповідь про те, що адміністрація підприємства розглянула його заяву, а відповідь на це питання було надано у листі від 06 травня 2019 року за вих. № 195.

Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 504).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 504 державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 504 право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Статтею 4 Закону 504 встановлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16 1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18 1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 504 жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).

Верховний Суд у Постанові від 13 червня 2018 року по справі № 822/2446/17 зазначив: «Позаяк правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосування аналогії поняття «одинокої матері».

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічне положення передбачено й статтею 24 Закону України «Про відпустки».

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати (частина перша статті 116 КЗпП України).

Тобто право працівника на отримання усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, і не були виплачені до дня звільнення, виникає у день звільнення, але реалізації цього права передує обов`язок працівника подати власнику або уповноваженому ним органу усі необхідні документи, які підтверджують наявність підстав для виплати таких сум.

Для отримання додаткової відпустки та, відповідно, компенсації у разі її невикористання роботодавцю має бути наданий офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ про наявність статусу батька, який виховує неповнолітню дитину без матері. Обов`язок надання такого документу лягає на працівника, а не на роботодавця (такий самий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 520/2226/19).

Жодних документів для підтвердження статусу батька, який виховує неповнолітню дитину без матері, ОСОБА_1 під час роботи у ДП «Крижопільське ЛГ» не надавав, із заявою про надання йому соціальної відпустки, як батьку, який виховує неповнолітню дитину без матері, не звертався.

Отже суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як батькові, який виховував неповнолітню дитину без матері.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що особова картка ОСОБА_1 була заповнена кадровою службою ДП «Крижопільське ЛГ» після 25 грудня 2009 року, коли позивач вже набув статусу батька, який виховує неповнолітню дитину без матері, а тому зазначена у ній інформація щодо його сімейного стану не відповідає дійсності, тому що дата заповнення особової картки не має значення для вирішення цієї справи з огляду на відсутність доказів того, що за час роботи позивач повідомляв ДП «Крижопільське ЛГ» про наявність у нього статусу батька, який виховував неповнолітню дитину без матері.

Крім того апеляційний суд звертає увагу, на те, що ця картка засвідчена особистим підписом ОСОБА_1 , а його доводи про те, що він такої картки не підписував, нічим не підтверджені.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 12 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 25 вересня 2023 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало