Справа № 569/6125/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Фурдись В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання звернулась ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 у якому просить суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 21 лютого 2022 року посвідчений приватним нотаріусом Самсонюк О.А. та зареєстрований в реєстрі за №254.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги в позовній заяві зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 бабуся неповнолітнього ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . 29 жовтня 2018 року ОСОБА_4 на ім`я онука ОСОБА_2 було складено заповіт щодо усього майна, належного їй на праві приватної власності. В установленому законом порядку, позивач звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, від якого дізналася про наявність Договору довічного утримання, укладеного ОСОБА_4 з відповідачем ОСОБА_3 21 лютого 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Самсонюк О.А. та зареєстрованого в реєстрі за №254 (надалі договір). Відповідно до п.1 договору ОСОБА_3 зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_4 , тобто, забезпечувати її грошовими ресурсами для задоволення її життєвих потреб, на які остання самостійно буде забезпечувати свої потреби у харчуванні, одязі, ліках тощо. Сторони домовились, що грошове утримання загалом складається з: а) первинного одноразового платежу у розмірі 60000 грн., б) щомісячних платежів у розмірі 1300 грн., які будуть щомісячно надаватися відчужувану способом, вказаним в п.8 цього Договору, тобто шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку. Згідно з п.27 Договору сторони підтвердили, що Договір не носить характеру уявного та удаваного правочину; Відчужувач та Набувач не перебувають під впливом тяжких обставин, не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не страждають на психічний розлад, не вживають наркотичні засоби, токсичні речовини, тощо, що не стоять на обліку у психоневрологічних та наркологічних закладах, тощо, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їхній внутрішній волі, умови Договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Позивач зазначає в позові, що відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи законних інтересів. Також позивач в своєму позові на обґрунтування позовних вимог посилається на норми ст.203, ч.3 ст.203 ЦК України.

Позивач вказує, що з заключення про смерть ОСОБА_4 вбачається, що причиною смерті є онкологічне захворювання, яким вона хворіла протягом останніх декілька років, стояла на обліку у лікаря онколога, неодноразово протягом тривалого часу проходила курс лікування, потребувала оперативного втручання. Ця хвороба і стала причиною смерті ОСОБА_4 . Позивач посилається як підтвердження на лікарське свідоцтвом про смерть №227 від 18 квітня 2022 року та довідкою про причини смерті №227 від 18 квітня 2022 року. Про дані обставини достовірно було відомо відповідачу в момент укладення Договору довічного утримання, оскільки саме на лікування та операцію вона потребувала коштів, які отримала від ОСОБА_3 , в якості первинного одноразового платежу.

Позивач вважає, що таким чином, в момент укладення договору волевиявлення ОСОБА_5 не було вільним, усвідомленим та не відповідало її внутрішній волі (позбавитися єдиного житла), а було вимушеним, оскільки вона перебувала під впливом тяжких обставин (хвороби, на лікування якої потребувала значних коштів), які і змусили її піти на такий крок.

Крім того відповідачем фактично не виконано умов п.8 Договору, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язувався довічно утримувати ОСОБА_4 , тобто, забезпечувати її грошовими ресурсами для задоволення її життєвих потреб, на які остання самостійно буде забезпечувати свої потреби у харчуванні, одязі, ліках тощо, у вигляді щомісячних платежів у розмірі 1300 грн., які будуть щомісячно надаватися Відчужувачу. Однак, у зв`язку швидкою смертю відчужувача ОСОБА_5 , даний пункт ним фактично виконаний не був і, вважаючи на обставини, не міг бути виконаним, що і усвідомлював ОСОБА_3 в момент укладення Договору довічного утримання з онкохворою жінкою.

Тому, враховуючи вищевикладені обставини у позовній заяві, які позивач та її представник повністю підтримали в судовому засіданні, просять суд заявлені позовні вимоги задоволити та визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 21 лютого 2022 року посвідчений приватним нотаріусом Самсонюк О.А. та зареєстрований в реєстрі за №254.

В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнала, просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов, зокрема, посилаючись на ті обставини, що відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Стаття 745 ЦК України передбачає, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я (ч.1 статті 746 ЦК України). Статтею 748 ЦК України передбачено момент виникнення у набувача права власності на майно, передане за договором довічного утримання (догляду). Відповідно до ч.1 статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Статтею 749 ЦК України передбачені обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, у ч.1 статті 749 ЦК України зазначено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Частина 2 статті 749 ЦК України передбачає, що якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Частина 3. Статті 749 ЦК України передбачає, що набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем. Відповідно до ч.1 ст. 750 ЦК України набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати.

Відповідно до ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Відповідно до ч.1 ст. 752 ЦК України у разі неможливості подальшого виконання фізичною особою обов1язків набувача за договором довічного утримання (догляду) з підстав, що мають істотне значення, обов`язки набувача можуть бути передані за згодою відчужувача члену сім`ї набувача або іншій особі за їхньою згодою. Частиною 2 ст. 752 ЦК України зазначено, що відмова відчужувача у наданні згоди на передання обов`язків набувача за договором довічного утримання (догляду) іншій особі може бути оскаржена до суду. У цьому разі суд бере до уваги тривалість виконання договору та інші обставини, які мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 754 ЦК України набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. На майно, передане набувачу за договором довічного утримання (догляду), не може бути звернене стягнення протягом життя відчужувача (ч.2 ст. 754 ЦК України). Втрата (знищення), пошкодження майна, яке було передане набувачеві, не є підставою для припинення чи зменшення обсягу його обов`язків перед відчужувачем (ч.3 ст. 754 ЦК України).

Відповідно до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду (ч.1 ст. 755 ЦК України): 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача (ч.2. статті 755 ЦК України). У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню (ч.1 ст. 756 ЦК України). У разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором (ч.2 ст. 756 ЦК України).

Відповідно до позову та копії договору довічного утримання від 21 лютого 2022 року, долученого позивачем до позовної заяви слідує наступне: згідно договору довічного утримання від 21 лютого 2022 року сторонами даного договору є ОСОБА_3 (Набувач) та ОСОБА_4 (Відчужувач). Як зазначено в договорі, сторони договору уклали даний договір діючи добровільно та перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладення Договору, без будь-якого примусу і погроз, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). Відповідно до п.1 ОСОБА_4 Відчужувач, передає у власність, а ОСОБА_3 Набувач отримує у власність кватиру за номером АДРЕСА_1 (далі квартира), та взамін чого ОСОБА_3 Набувач, зобов`язується довічно фінансово утримувати ОСОБА_4 Відчужувача на умовах цього договору. Відповідно до п.2 договору відчужувана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4 Відчужувача та належить їй на підставі Біржової угоди, виданої Універсально товарно-майновою біржою «Ринг» 23 жовтня 1998 року за р.№344/306п-98. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.10.2016 року, номер запису про право власності: 17208829, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101. В п.3 договору зазначено, що відповідно Висновку про вартість майна, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕЛВЕСТ ГРУП» 14.02.2022 року, з яким Сторони ознайомлені та згодні, оціночна вартість відчужуваної квартири становить 635 086 гривень 08 копійок. Відповідно до п.4 договору узгоджена ціна зазначеної квартири сторонами визначено в розмірі 635 086 гривень 08 копійок, є така, що відповідає їх домовленості. Оціночна вартість відчужуваної квартири встановлена на виконання вимог чинного законодавства України, а узгоджена сторонами ціни зазначеної квартири визначено з метою розрахунку на оплати грошових коштів: за вчинену нотаріальну дію, державного мита та податків. Загальна ціна цього договору складається: з суми первинного одноразового платежу, всіх сплачених Набувачем: щомісячних платежів, сум індексації, вартості комунальних послуг і суми, витраченої (компенсованої) на поховання Відчужувача (п.5 договору). Відповідно до п.8 Договору довічного утримання ОСОБА_3 зобов`язується довічно фінансово утримувати ОСОБА_4 , тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення її життєвих потреб, на які Відчужувач самостійно буде забезпечувати свої потреби у харчуванні, одязі, ліках тощо. Сторони договору домовились, що грошове утримання загалом складається з: а) первинного одноразового платежу у розмірі 60 000 гривень 00 копійок, б) щомісячні платежі у розмірі 1300 гривень 00 копійок на місяць, які будуть щомісячно надаватись Відчужувачу способом, вказаним в п.8 цього договору.

Сторони договору домовилися, що щомісячний платіж буде надаватися Відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкового під розписку.

Набувач, відповідно до ст.322 ЦК України, зобов`язаний щомісячно разом з щомісячним грошовим утриманням або окремо сплачувати комунальні послуги за вказану у п.1 Договору квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг у строк з урахуванням фактичної дати отримання ОСОБА_6 квитанції на сплату комунальних послуг, незалежно від того, з ким вони укладені (Набувачем чи ОСОБА_7 ). Договором передбачено, те якщо відповідні договори про надання комунальних послуг укладені ОСОБА_7 грошові кошти на оплату комунальних послуг можуть щомісячно надаватись ОСОБА_8 шляхом банківського або поштового переказу або готівкою під розписку. До оплачуваних щомісячних витрат на комунальні послуги належать: послуги ОСББ (ЖЕК) по утриманню будинку, плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (в обсязі: гаряча вода до 4 куб.м., холодна вода до 4 куб.м., у разі наявності лічильників) та електроенергія в обсязі до 150 кВт.год, абонентська плата за телефон (крім міжнародних, міжміських розмов та розмов з абонентами мобільного зв`язку), за послуги соціального пакету кабельного телебачення та оплата домофону. Також договором передбачено, якщо на момент укладання договору Відчужувач не користувався якимось видом вищезазначених послуг, а згодом почав ними користуватись, він зобов`язаний протягом п`яти календарних днів письмово повідомити про це Набувача. Відчужувач зобов`язується інформувати Набувача про суми грошових коштів на щомісячну оплату всіх комунальних послуг встановлених до оплати цим договором. Сторони погодили, що у випадку оплати Набувачем житлово-комунальних послуг або у випадку самостійної оплати ОСОБА_7 житлово-комунальних послуг, Відчужувач зобов`язується один раз на три місяці направляти на адресу Набувача актуальні рахунки за спожиті житлово-комунальні послуги для перевірки особових рахунків. У випадку самостійної оплати Набувачем спожитих ОСОБА_7 житлово-комунальних послуг, ОСОБА_7 зобов`язується щомісячно, а саме до 30 числа кожного місяця повідомляти Набувачу показники наявних приладів обліку (газопостачання, електроенергії, холодного/гарячого водопостачання) та/або надавати доступ ОСОБА_9 або його представникові для зняття відповідних показників приладів обліку. У випадку виникнення заборгованості за оплату спожитих ОСОБА_7 житлово-комунальних послуг внаслідок відмови Відчужувача передавати ОСОБА_9 показання приладів обліку та/або відмови Відчужувача у наданні доступу ОСОБА_9 у доступі до приладів обліку для контролю й фіксування відповідних показників, Набувач має право вирахувати відповідну частину або всю суму з щомісячного утримання з метою подальшого погашення виниклої з вини Відчужувача заборгованості. Також сторони погодили, що за заявою Відчужувача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися ним самостійно. В такому випадку Набувач зобов`язаний до 20 числа кожного місяця включно, наступного за розрахунковим, перераховувати ОСОБА_7 способом, вказаним в п.8 цього договору, суму коштів, в розмірі вартості спожитих житлово-комунальних послуг. На виконання п.9 Договору довічного утримання відповідачем були перераховані кошти на розрахунковий рахунок та в сумі відповідно до інформації та вимог вказаних у п.9 цього договору, що підтверджується копією квитанції Приват Банк від 12.03.2022 отримувач ОСОБА_4 в сумі 1680 грн. та копією квитанції Приват Банк від 12.04.2022 отримувач ОСОБА_4 в сумі 1302 грн. Відповідно до п.10 Договору довічного утримання первинний одноразовий грошовий платіж відповідно до п.7 Договору визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 60000 гривень, які відчужував отримав повністю від набувача перед підписанням цього договору. Окрім цього, отримання ОСОБА_4 первинного одноразового грошового платежу в сумі 60000 гривень підтверджую копією розписки ОСОБА_4 від 21.02.2022 року.

Згідно з частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: "стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню". Статтею 216 ЦК України передбачені правові наслідки недійсності правочину. Відповідно до ч.1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.2 статті 216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. В ст.233 ЦК України передбачені правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до ч.2 ст. 233 ЦК України при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст.216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

ОСОБА_4 , відповідно до копії свідоцтва про смерть від 18 квітня 2022 року Серія НОМЕР_1 , наданої до копії позову позивачем, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то відповідно до п.26 даного договору дія договору припинена у зв`язку із смертю ОСОБА_7 .

В своїх додаткових поясненнях, наданих в судовому засіданні, представник позивача вказала, що у частині першій статті 233 ЦК встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Також у своїх пояснення вказують, що у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Натомість, представник відповідача не погодилась з обґрунтуваннями представників позивача і вказала що у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-551цс16 зазначено наступне: «враховуючи те, що існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції частини першої статті 233 ЦК України та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, що оскаржується, викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах цієї норми матеріального права». Отже предметом спору у справі №6-551цс16, на яку посилаються позивачі, є договір дарування, а в даній справі предметом спору є договір довічного утримання, тому висновки суду, зазначені у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-551цс16 не можна враховувати у даній справі, оскільки правовідносини у справі №6-551цс16 і у даній справ не є подібними. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я (ч.1 статті 746 Цивільного кодексу України). Отже, при укладені договору довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Ст. 748 ЦК України передбачено момент виникнення у набувача права власності на майно, передане за договором довічного утримання (догляду). Відповідно до ч.1 ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Як в позовній заяві так і в своїх поясненнях позивач та представник позивача не заперечують того, що з п.27 Договору довічного утримання вбачається, що сторони підтвердили, що Договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

Відчужувач та Набувач не перебувають під впливом тяжких обставин, не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не страждають на психічний розлад, не вживають наркотичні засоби, токсичні речовини, тощо, що не стоять на обліку у психоневрологічних та наркологічних закладах, тощо, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їхній внутрішній волі, умови Договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

В своїх поясненнях представник позивача та позивач вказують, що на виконання вимог ст.81 ЦПК України позивачем надано суду належні, допустимі докази на підтвердження підстав звернення до суду, а також, що правочин вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, що за відсутності цієї обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, що саме такі обставини однозначно вплинули на волевиявлення його учасника, тому воно не було вільним та/або не відповідало його внутрішній волі. Також вказують про те, що до матеріалів справи долучено письмові докази (виписка із карти стаціонарного хворого ОСОБА_10 №1409/262 х/в №3, лікарське свідоцтво про смерть №227 від 18 квітня 2022 року, довідка про причину смерті №227 від 18 квітня 2022 року) щодо підтвердження доводів про те, що правочин ОСОБА_4 вчинено під впливом тяжкої для неї обставини на вкрай невигідних для неї умовах, а саме: наявність тяжкої хвороби, необхідність проведення термінової операції, яка потребувала значних коштів, відсутність таких коштів у неї та неспіврозмірність вартості квартири та тієї суми коштів, які вона отримала на операцію. Також в поясненнях вказують на те, що допитані в суді свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 показали, що зі слів ОСОБА_4 їм відомо про те, що вона ніколи не укладала б такий договір, якби не тяжка хвороба та необхідність термінової операції, на проведення якої у неї не було коштів. Також представники позивача вказують в своїх поясненнях, що крім того, зазначені свідки суду показали, що ОСОБА_4 укладаючи спірний договір керувалася бажанням отримати кошти саме і лише на операцію, яку нобхідно було робити якнайшвидше. Необхідності в утриманні вона не мала, оскільки отримувала моральну і фізичну підтримку від онука і його матері своєї невістки. Матеріально була забезпечена,так як отримувала пенсію та субсидії на сплату комунальних послуг і наявних на щоденні витрати коштів їй вистачало. Крім того, онук та його мати забезпечували й продуктами харчування.

Відповідно до ч.1 ст.90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Відповідно до ч.2 ст.90 ЦПК України, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Отже, показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, оскільки їхні показання ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, а саме ОСОБА_4 , яка нібито надала первинне повідомлення свідкам і яку не можливо допитати у зв`язку із її смертю.

В судовому засіданні позивачем та її представником не надано будь яких доказів (квитанцій, чеків, договорів на лікування та проведення операції та будь-яких інших доказів про витрати коштів на лікування та проведення операції ОСОБА_4 ).

Показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу, оскільки письмові докази, долучені представниками позивача до матеріалів справи (виписка із карти стаціонарного хворого ОСОБА_4 №1409/262 х/в №3, лікарське свідоцтво про смерть №227 від 18 квітня 2022 року, довідка про причину смерті №227 від 18 квітня 2022 року та інші письмові докази).

Як передбачено ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2. ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.3. ст.77 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.4. ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1.ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч.2 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч.3 ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ч.4 ст.83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч.5 ст.83 ЦПК України у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч.9 ст.83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до ч.10 ст.83 ЦПК України докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.3 ст.89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч.2 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Відповідно до ч.3 ст.95 ЦПК України учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Відповідно до ч.4 ст.95 ЦПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ч.5 ст.95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідно ч.6 ст.95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Тому, враховуючи вищевикладені обставини, надані позивачем докази, а саме: копія Договору довічного утримання НСА 319613 не відповідає вимогам ч.5 ст. 95 ЦПК України, в якій зазначено, що учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Позивачем не зазначено про наявність у нього або іншої особи оригіналу Договору довічного утримання НСА 319613.

Крім того, ч. 5 ст.95 ЦПК України зазначено, що учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Однак, позивач не зазначила дати засвідчення копії першої сторінки Договору довічного утримання НСА 319613; не підтвердила відповідність копії другої сторінки Договору довічного утримання НСА 319613 оригіналу своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення; не зазначила дати засвідчення копії третьої сторінки Договору довічного утримання НСА 319613; не підтвердила відповідність копії четвертої сторінки Договору довічного утримання НСА 319613 оригіналу своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення; не зазначила дати засвідчення копії п`ятої сторінки Договору довічного утримання НСА 319613; не підтвердила відповідність копії шостої сторінки Договору довічного утримання НСА 319613 оригіналу своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення; дана копія не відповідає порядку засвідчення копій документів визначений п.5.26 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» ДСТУ 4163:2020. Зазначена норма передбачає, що відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів "Згідно з оригіналом" (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії.

В п.30 Договору довічного утримання НСА 319613 від 21 лютого 2022 року зазначено, що вся інформація, одержана сторонами при виконанні цього Договору, вважається конфіденційною, не підлягає розголошуванню третім особам без дозволу сторін.

Позивач не довела те, що сторони Договору надали їй дозвіл розголошувати та розпоряджатися конфіденційною інформацією про виконання цього Договору.

Крім того, в судовому засіданні позивачем не доведено законність отримання копії та оригіналу Договору довічного утримання НСА 319613 від 21 лютого 2022 року, оскільки відповідно до пункту 35 даного Договору він складений у трьох примірниках, один з яких залишається у справах Самсонюк О.А., приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області, а інші видані сторонам.

Також, долучені до позовної заяви: копія свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 ; копія свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 ; копія заповіту ННК 540991; копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 29.10.2018 року №53854708; витягу з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень від 21.02.2022 року № 300711369; копія лікарського свідоцтва про смерть № 227 від 18.04.2022 року; копія довідки про причину смерті № 227 від 18.04.2022 року; копія виписки із медичної картки від 25.03.2022 року 1409/262 х/в № 3; копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 29.04.2022 року №68868178; копія паспорту на ім`я ОСОБА_13 НОМЕР_4 від 11.09.2024, хоча в поданій позивачем копії паспорту на ім`я ОСОБА_13 НОМЕР_4 датою видачі паспорту є ІНФОРМАЦІЯ_2 ; копія паспорту на ім`я ОСОБА_14 НОМЕР_5 від 21.12.1997 року; копія паспорту на ім`я ОСОБА_14 НОМЕР_5 від 21.12.1997 року; копія довідки від 28.08.1998 року № 41992 не відповідають вимогам ч.5 ст.95 ЦПК України, в якій зазначено, що учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Позивачем не зазначено про наявність у нього або іншої особи оригіналу вищезазначених документів; не зазначено дати засвідчення копії письмових доказів. Також дані копії не відповідають порядку засвідчення копій документів визначений п.5.26 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації "Вимоги до оформлювання документів" ДСТУ 4163:2020. Зазначена норма передбачає, що відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів "Згідно з оригіналом" (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року № 2658-XII від 02.10.92 Інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року № 2658-XII від 02.10.92 не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Отже, у договорі довічного утримання, укладеному ОСОБА_4 з відповідачем ОСОБА_3 21 лютого 2022 року, який посвідчений приватним нотаріусом Самсонюк О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 254 НСА 319613 міститься інформація про адресу місця проживання позивача та адреса місця народження, а також реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків.

В судовому засіданні представник відповідача ствердила, що її довіритель - відповідач ОСОБА_3 не надавав згоди позивачу та представнику позивача згоди на збирання, зберігання, використання та поширення ними конфіденційної інформації.

Окрім того, відповідно до п.30 договору довічного утримання, укладеному ОСОБА_4 з відповідачем ОСОБА_3 21.02.2022 року, який посвідчений приватним нотаріусом Самсонюк О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 254 НСА 319613, вся інформація, одержана сторонами при виконанні цього договору, вважається конфіденційною, не підлягає розголошуванню третім особам без дозволу сторін.

Відповідно до даного договору ОСОБА_2 не є стороною договору тому збирання, зберігання, використання і поширення конфіденційної інформації про мене ним і його представниками є незаконним.

В судовому засіданні позивач та представник позивача зазначали, що при укладенні договору довічного утримання ОСОБА_4 користувалась послугами адвоката Цисара І.О. Будь яких доказів про те, що адвокат неналежно виконував свої обов`язки під час надання правової допомоги та юридичних послуг не має. Отже, цей факт є теж підтвердженням того, що під час укладення договору довічного утримання права та інтереси ОСОБА_4 не були порушенні.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні позивачем та представником позивача не наведено підстав, та доказів передбачених ст. 233 ЦК України для визнання недійсним договору довічного утримання, а також того, що вказаний правочин укладеного за відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_4 . Крім того, не було доведено належними та допустимими доказами наявність тяжкої обставини, чи те, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Крім того, показання лікаря, який лікував ОСОБА_4 , як свідка підтверджують факт безкоштовного лікування та здійснення операції ОСОБА_4 , також підтвердження того факту, що наявність чи відсутність коштів у ОСОБА_4 не вплинула на проведення лікування та операції останній.

В Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2021 року у справі № 755/18296/17 провадження № 61-18669св19 зазначено, що згідно з частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417 сво19) зроблено висновок, що "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі

№ 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: "стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню".

У ч.1 ст. 233 ЦК встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до приписів ч.3 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним, зокрема, у випадку, якщо волевиявлення його учасника не було вільним та/або не відповідало його внутрішній волі.

Отже, представник позивача не довела підстав, передбачених ст. 233 ЦК України для визнання недійсним договору довічного утримання, а також того, що вказаний правочин укладеного за відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_5 .

Лікуючий лікар ОСОБА_5 надав в суді пояснення, як свідок, що для операційного втручання кошти не вносились ОСОБА_5 , оскільки вона була безкоштовною, крім того лікарня була забезпечена необхідними для ОСОБА_5 ліками.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що позивач та представник позивача не довели належними та допустимими доказами заявлені ними позовні вимоги, а представник відповідача їх повністю спростувала, тому у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273,354

ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстрований АДРЕСА_3

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов