КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/9381/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни - учасників бойових дій, а також на отримання щорічної разової грошової допомоги до 05 травня.

У квітні 2020 року позивач отримав щорічну разову допомогу до 05 травня в розмірі 1390,00 грн. Вважає, що відповідач нарахував та виплатив йому допомогу до 05 травня за 2020 рік у меншому розмірі, ніж той, на який він має право, тому позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року у справі № 620/2197/20 позов ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправними дії Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік в меншому розмірі, ніж п`ять мінімальних пенсій за віком; зобов`язано Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат нарахувати ОСОБА_1 грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум. Рішення суду набрало законної сили 14.07.2021 року, однак відповідачем виконано не було.

У зв`язку з тим, що рішення у справі № 620/2197/20 боржником добровільно виконано не було, позивач звернувся із заявою про примусове виконання рішення суду до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 23.08.2021 року за заявою позивача було відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1.

Однак, на час звернення до суду із даним позовом судове рішення у справі № 620/2197/20 не виконано, хоча позивач неодноразово звертався до суду, що ухвалив рішення у справі, із заявою про зміну способу виконання рішення, а також клопотанням про застосування судового контролю у цій справі.

Позивач зазначав, що протиправними діями відповідача, яківиразилися у нарахуванні та виплаті йому щорічної одноразової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі меншому, ніж той, на який він має право, а також бездіяльністю, що виразилася у тривалому невиконанні рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року у справі № 620/2197/20, йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через порушення його соціальних прав, неможливості реалізувати своє конституційне право на належний розмір соціального забезпечення.

Крім того, моральна шкода полягає в душевних стражданнях через порушення звичного способу життя позивача внаслідок необхідності неодноразового звернення до суду за захистом свого права, а також до органів державної виконавчої служби через фактичну відмову божника добровільно виконати рішення суду у справі № 620/2197/20.

Завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 20000,00 грн.

На підставі зазначеного позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 рокув задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що внаслідок неправомірних дій посадових осіб Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, встановлених судовим рішенням, які виразилися у нарахуванні та виплаті йому щорічної одноразової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі меншому, ніж той, на який він має право, а також бездіяльністю, що виразилася у тривалому невиконанні рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року у справі № 620/2197/20, позивачу завдано моральну шкоду, обов`язок по відшкодуванню якої чинним законодавством покладено на державу.

Вважає, що у суді першої інстанції ним було доведено наявність умов, необхідних для застосування статті 1173 ЦК України: наявність моральної шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому представником Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат - Шаровар І.С., відповідач заперечує щодо задоволення скарги, посилаючись на безпідставність її доводів. Зазначає, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року у справі № 620/2197/20 включено до списку черговості виконання рішень та після надходження фінансування за бюджетною програмою «Забезпечення виконання рішень суду» кошти будуть виплачені позивачу. Звертає також увагу апеляційного суду на відсутність в матеріалах справи доказів того, що рішенням, дії чи бездіяльність відповідача будь-яким чином вплинули на стан здоров`я позивача, спричинили погіршення його стану, зумовили фізичні, душевні, психічні страждання останнього.

У судове засідання сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Керуючись положеннями частини другої статті 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, які повідомлені належним чином про судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року у справі № 620/2197/20 позов ОСОБА_1 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання протиправними дій та стягнення матеріальної шкоди задоволеноповністю.Визнано протиправними дії Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік в меншому розмірі, ніж п`ять мінімальних пенсій за віком. Зобов`язано Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат нарахувати ОСОБА_1 грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.

23.08.2021 року за заявою ОСОБА_1 відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження з виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року у справі № 620/2197/20.

Встановлено також та не заперечувалось відповідачем, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року у справі № 620/2197/20 в частині здійснення виплат Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат не виконано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких допустимих та достатніх доказів того, що рішення, дії чи бездіяльність відповідача будь-яким чином вплинули на стан здоров`я позивача, спричинили погіршення його стану, зумовили фізичні, душевні, психічні страждання останнього, позивачем не надано. Самого лише посилання на їх протиправність недостатньо для прийняття рішення про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

У справі, яка переглядається, установлено, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року у справі № 620/2197/20 позов ОСОБА_1 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання протиправними дій та стягнення матеріальної шкоди задоволено повністю. Визнано протиправними дії Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік в меншому розмірі, ніж п`ять мінімальних пенсій за віком. Зобов`язано Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат нарахувати ОСОБА_1 грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум.

Встановлено також, що з 23.08.2021року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового рішення, однак, станом на день звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом рішення суду не виконане.

Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

З урахуванням комплексного аналізу статей 3, 15, 16, 23, 1167 ЦК України компенсація за порушення права на виконання судового рішення у розумний строк як захід відповідальності держави має на меті відшкодування заподіяної немайнової шкоди фактом порушення процедурних умов, що забезпечують реалізацію цього права упродовж розумного строку, незалежно від наявності чи відсутності вини органів, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, інших державних органів та їх посадових осіб, хоча законом у цьому випадку передбачена умисна форма вини особи, що завдала моральної шкоди.

Розглядаючи вимоги про компенсацію, суд встановлює факт порушення права на виконання судового рішення в розумний строк, виходячи зі змісту судових актів та інших матеріалів справи з урахуванням правової та фактичної складності справи, поведінки заявника, ефективності та достатності дій суду або судді, що здійснюються з метою своєчасного розгляду справи, ефективності та достатності дій органів, організацій або посадових осіб, на які покладено обов`язок щодо виконання судових актів, характер дій та діяльності, спрямованих на своєчасне виконання судового акта, загальної тривалості провадження у справі і виконання судового акта.

Оскільки сам факт порушення права на виконання судового акта в розумний строк свідчить про заподіяну немайнову шкоду (порушення права на судовий захист), а її відшкодування не залежить від вини органу або посадової особи. Особа, яка звернулася із заявою про компенсацію, не повинна доводити наявність цієї шкоди. Встановлення факту порушення права на виконання судового акта (рішення) в розумний строк є підставою для присудження компенсації.

Дії органів, організацій або посадових осіб, на яких покладено обов`язки з виконання судового акта, визнаються достатніми й ефективними, якщо вони здійснюються з метою своєчасного виконання такого акта. При цьому необхідно враховувати, зокрема, своєчасність видачі належним чином оформленого виконавчого документа, направлення його судом або стягувачем до органу, організації або посадовій особі, на яких покладено обов`язки щодо виконання судових актів, а також з`ясовувати, чи не викликана затримка у видачі або направленні виконавчого документа поведінкою заявника, наприклад шляхом ненадання ним реквізитів банківського рахунка.

Не можуть розглядатися як підстава, яка виправдовує порушення розумних строків виконання судового акта, обставини, пов`язані з організацією роботи органів і посадових осіб, які виконують судові акти.

Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась у пілотному рішенні Європейського суду з прав людини проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Європейського суду з прав людини з цього питання. У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02; у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року, заява № 67534/01; у справі «Дубенко проти України» від 11 січня 2005 року, заява № 74221/01; у справі «Козачек проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 29508/04).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» від 26 квітня 2005 року, заява № 29439/02; у справі «Крищук проти України» від 19 лютого 2009 року, заява № 1811/06).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, наголосив, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту 1 ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02).

Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язком держави. При цьому держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

Оскільки судовим рішенням встановлена протиправність дій Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік, крім того, встановлено бездіяльність відповідача щодо виконання вказаного судового рішення, апеляційний суд прийшов до висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з наведеного, відповідач належить до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача - фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Щодо обставин справи, які є підставою для відшкодування моральної шкоди позивачу, слід відзначити, що такими обставинами є протиправність дій відповідача щодо нарахування і виплати позивачу грошової допомоги у неналежному розмірі та тривале невиконання судового рішення.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок протиправності дій відповідача щодо нарахування і виплати позивачу грошової допомоги, а також неналежного примусового виконання судового рішення про зобов`язання здійснити перерахунок і виплату належної позивачу грошової допомоги, з урахуванням вимог розумності і справедливості апеляційний суд вважає, що на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 10 000 грн.

Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб органу державної влади у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеними вище судовими рішеннями про визнання бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Покладаючи відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на час пред`явлення позову) позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на час пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

Виходячи із вищевикладеного, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року не можна вважати законним та обґрунтованим, а зроблені судом першої інстанції висновки про не доведення позивачем заявлених позовних вимог є помилковими, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не відповідають усталеній судовій практиці, яка сформувалась в аналогічних спорах (постанова Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 344/303/16-ц, постанова Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 463/4475/18, постанова Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17).

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з підстав, передбачених пунктами 3,4 частини 1 статті 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року у даній справі та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з д ня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.А.