Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

30 серпня 2023 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Рибалка Ю. В.,

за участю секретаря судового засідання - Басараба К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач просить суд визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що на підставі Договору купівлі - продажу квартири від 06.06.2013 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Звєрьковою Н.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 1800 право власності на житлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 .

Продавець вищезазначеної квартири ОСОБА_2 досі зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 .

В середині 2013 року ОСОБА_2 виїхав за межі території України та досі не повертався, зв`язку з ним на сьогоднішній день не має, а отже звертатися до нього з вимогою про зняття реєстрації немає можливості.

Позивач в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справа міститься заява, в якій просить суд справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила позов задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не з`явився, судом прийняті заходи для повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Ураховуючи те, що відповідач до суду не з`явився, а також не надав суду будь-яких клопотань чи заперечень щодо заявленого позову, суд вважає, що справу можливо розглянути за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін.

Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку ст. 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29 розділу першого та главою 32 розділу другого книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06.06.2013 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Звєрьковою Н.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 1800 право власності на житлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 .

Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, підтверджується, що об`єкт житлової нерухомості квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить позивачу.

Згідно довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Правди №31А» від 23.10.2021 року, підтверджується, що ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановлено, що відповідач не є членом родини позивача, після продажу квартири за вказаною адресою не проживав та не проживає, що знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду, та підтверджено наявними доказами про не проживання відповідача за спірною адресою.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач, як власник житлового приміщення має право вимагати визнання відповідача ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач втратив право власності, а тому і користування житловим приміщенням, а своєю реєстрацією у будинку позивача останній обмежує її право власності.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року по справі №212/6724/17 (пр. №61-40291св18).

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом.

Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку.

За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір по справі складає 908,00 грн., які повністю сплачено позивачем при зверненні до суду.

Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 223, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подачі апеляційної скарги рішення суду, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя Ю. В. Рибалка