печерський районний суд міста києва
Справа № Євдощенко
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

при секретарі судового засідання - Орел А. О.,

за участі представника позивача Зайцева І. Є. , представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопаркінг-Сервіс 1» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги по обслуговуванню й участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму заборгованості за надані послуги по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території у розмірі - 52 540, 00 грн, інфляційних втрат - 4 544, 10 грн, 3 % річних - 1 133, 87 грн, пені - 2 656, 79 грн, судовий збір у розмірі 2 481, 00 грн.

В обґрунтування позову вказано, що відповідачу на праві приватної власності належать машиномісця № 5-2, 6-2 підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 (автопаркінг). Після введення автопаркінгу в експлуатацію, його було прийнято на обслуговування ТОВ «Автопаркінг-Сервіс». 01 червня 2010 року сторонами укладено договір № 1-06-5,6-2/ЛУ7Б про надання послуг по утриманню будівлі і споруд, у тому числі машиномісця у підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 , послуг по забезпеченню пропускного режиму (у тому числі з використанням систем контролю та управління доступом) до паркінгу, та здійснення функцій управління. Згідно з укладеним договором, власник зобов`язується виконувати умови договору належним чином та оплачувати послуги у порядку та на умовах, визначених договором.

Згідно з додатковою угодою від 01 лютого 2017 року щомісячна плата за утриманню автостоянки складає 490, 00 грн за обслуговування одного машиномісця, тобто за два разом - 980, 00 грн.

Відповідно до додаткової угоди від 01 липня 2021 року щомісячна плата за утримання автостоянки складає 770, 00 грн за обслуговування одного машиномісця, тобто за два разом - 1 540, 00 грн.

Як стверджує представник позивача, протягом періоду з 01 листопада 2019 року по 01 листопада 2022 року відповідач не сплачував витрати за обслуговування машиномісць та не брав участі у витратах по утриманню підземної автостоянки та прилеглої території.

Станом на 01 листопада 2022 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 52 540, 00 грн. Проте, відповідач не виконує взяті на себе договірні зобов`язання щодо сплати за послуги за утримання автостоянки, у зв`язку з чим виникла заборгованість за спожиті згідно з договором послуги. Також позивач просив стягнути з відповідача штрафні санкції: інфляційна складова боргу відповідно до розрахунку становить 4 544,10 грн, 3 % річних з простроченої суми відповідно до розрахунку становить 1 133, 80 грн. Крім того, відповідно до п. 5.3 договору, за несвоєчасне внесення платежів була нарахована пеня у розмірі 2 658, 79 грн.

Відповідач не визнав позов, заперечуючи проти його задоволення, представник відповідача вказав, що у матеріалах справи взагалі відсутня додаткова угода від 01 лютого 2017 року, додаткова угода від 01 липня 2021 року не містить підпису відповідача, також до матеріалів справи додано незасвідчені належним чином копії поштових описів вкладення про відправку додаткової угоди, але не вказано за яким номером та від якої дати, на адресу відповідача. Але у матеріалах справи немає жодного доказу про те, коли саме і чи взагалі отримував відповідач такі листи. Відповідач стверджує, що такі листи не отримував. За отримання послуг, наданих позивачем, відповідач сплачував належним чином, згідно з умовами договору від 01 червня 2010 року № 1-06-5,6-2/ЛУ7Б.

У відповіді на відзив представник позивача вказала, що доказами направлення відповідачеві додаткових угод про підвищення вартості обслуговування машиномісць до 770, 00 грн є описи, засвідчені печаткою АТ «Укрпошта», які містять дату і номер відправлення. Додаткові угоди надсилалися із листом-пропозицією, де було вказано, що якщо власник протягом десяти днів від дня отримання листа не надав жодних обґрунтованих заперечень, власник вважається належним чином оповіщеним та таким, що згоден із змінами. Оскільки позивач не отримував жодних заперечень від відповідача, на його переконання, додаткова угода від 01 лютого 2017 року та додаткова угода від 01 липня 2021 року вважаються укладеними та підлягають застосуванню ці положення.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

30 листопада 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

07 грудня 2022 року надано відповідь щодо адреси реєстрації місця проживання відповідача на запит суду, скерованого згідно з частиною шостою статті 187 ЦПК України /а. с. 21/.

13 грудня 2022 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку з викликом сторін /а. с. 22-23/.

10 січня 2023 року представник відповідача подав за допомогою Електронного суду і надіслав на електронну поштову скриньку суду відзив на позов /а. с. 46-65, 66-83/.

06 лютого 2023 року представник відповідача подав до суду відповідь на відзив /а. с. 133-152/.

07 березня 2023 року представник позивача подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, яку ухвалою суду від 19 червня 2023 року, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки представників сторін, не прийнято до розгляду, оскільки не надано доказів сплати судового збору /а. с. 157-159, 184/.

16 березня 2023 року представник відповідача подав за допомогою Електронного суду заперечення на відповідь на відзив, а 11 вересня 2023 року - додаткові пояснення /а. с. 164-177/.

19 червня 2023 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думок представників сторін, внесеною до протоколу судового засідання, було оголошено перерву у розгляді справи, для надання можливості представнику позивача ознайомитися із матеріалами судової справи та надати додаткові докази: додаткову угоду, а також докази направлення та отримання /а. с. 184/.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав наведених у заявах по суті, просив задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову у повному обсязі, посилаючись на те, що доказів направлення та отримання додаткових угод, на підставі яких позивач нарахував заборгованість, не надано.

Суд, заслухавши обґрунтування сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

ОСОБА_2 є власником машиномісць №№ НОМЕР_1 , які знаходяться у підземній автостоянці по АДРЕСА_1 .

01 червня 2010 року сторонами укладено договір № 1-06-5,6-2/ЛУ7Б про надання послуг по утриманню будівлі і споруд, у тому числі машиномісця у підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 , послуг по забезпеченню пропускного режиму (у тому числі з використанням систем контролю та управління доступом) до паркінгу, та здійснення функцій управління. Згідно з укладеним договором, власник зобов`язується виконувати умови договору належним чином та оплачувати послуги у порядку та на умовах, визначених договором. Згідно з пунктом 4.4 договору, розмір щомісячної плати за надання послуг (частка власника у витратах) на дату укладення цього договору становить 220, 00 грн, а за два місця 440, 00 грн /а. с. 6/.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Відповідно до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною другою статті 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу.

Зміст договору, відповідно до частини першої ст. 628 Цивільного кодексу України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Позивач стверджує, що додатковою угодою від 01 лютого 2017 року щомісячна плата за утриманню автостоянки складає 490, 00 грн за обслуговування одного машиномісця, тобто за два разом - 980, 00 грн. Однак копії свого примірника додаткової угоди з підписом ОСОБА_2 представник позивача не долучив до позовної заяви і не надав під час судового засідання.

Також позивач стверджує, що додатковою угодою від 01 липня 2021 року щомісячна плата за утримання автостоянки складає 770, 00 грн за обслуговування одного машиномісця, тобто за два разом - 1 540, 00 грн (пункт 1). Згідно з пунктом 2 додаткової угоди від 01 липня 2021 року, інші умови договору залишаються незмінними і сторони підтверджують по ним свої зобов`язання. Відповідно до пункту 3, додаткова угода складена у двох ідентичних примірниках по одному для кожної із сторін і діє з моменту її підписання сторонами, є невід`ємною частиною договору.

Додана до позовної заяви копія додаткової угоди від 01 липня 2021 року до договору № 01-06-5,6-2/ЛУ7Б від 01 червня 2010 року не містить підпису ОСОБА_2 - власника машиномісць /а. с. 7/.

На підтвердження направлення додаткової угоди надано копії описів вкладення від 12 серпня 2020 року та 17 червня 2021 року, із змісту яких не вбачається можливим встановити ідентифікаційні ознаки додаткової угоди, котрі було направлено відповідачеві у серпні 2020 року і червні 2021 року, у той час, коли як на підставу позову вказано додаткові угоди від 01 лютого 2017 року і від 01 липня 2021 року /а. с. 8, 9/.

Також позивач не надав суду жодних доказів отримання відповідачем кореспонденції з примірником додаткової угоди і пропозиції, так, як згадувані вже описи вкладень у лист можуть підтвердити направлення, але не отримання адресатом. Рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення на підтвердження належного отримання відповідачем такої кореспонденції від позивача також не надано.

В той же час, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що стороною позивача не надано суду належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів того, що відповідач отримував додаткові угоди від 01 лютого 2017 року і 01 липня 2021 року, якими було б вставлено нові розміри тарифів по обслуговуванню і участі у витратах, а отже у задоволенні позову суд відмовляє.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, сплачений судовий збір у розмірі 2 481, 00 грн покладається на позивача.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 24, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст. 1-22, 322, 360, 627-629, 525, 526, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопаркінг-Сервіс 1» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги по обслуговуванню й участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 вересня 2023 року.

Суддя І. В. Литвинова