провадження № 22-ц/824/7027/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника керівника Київської міської прокуратури Романа Нагальнюка на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2023 року по справі за позовом першого заступника керівника Київської міської прокуратури Романа Нагальнюка в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року перший заступник керівника Київської міської прокуратури Нагальнюк Р. в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду в порядку цивільного судочинства із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна із незаконного володіння, в якому просив:

- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 83,5 кв.м., яка в Державному реєстр іречових прав на нерухоме майно зазначена як квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 83,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

- визнати недійсним договір іпотеки від 28 квітня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1375, щодо вказаної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року задоволено позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання спадщини відумерлою. Зокрема, визнано спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 83,5 кв.м., яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , відумерлою та передано її у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Таким чином, власником квартири за вказаною адресою є територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради від 07 червня 2018 року № 96 зараховано до комунальної власності зазначену квартиру та передано до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 травня 2017 року перебуває у власності ОСОБА_6 19 липня 2018 року Печерська районна в м. Києві державна адміністрація звернулася з позовом до ОСОБА_6 про витребування майна з чужого володіння та одночасно з заявою про забезпечення позову, яку було задоволено ухвалою суду від 06 серпня 2018 року та накладено арешт на вказану квартиру. Однак, після цього квартира була відчужена іншим набувачам.

Так, на підставі технічного паспорта та висновку про технічну можливість поділу, виданих 12 лютого 2020 року ТОВ «Будлідер Парк», приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С., спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_1 як двокімнатна квартира

АДРЕСА_3 є пам`яткою архітектури місцевого значення і охороняється законом, а тому будь-які дії щодо пам`яток місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу органу виконавчої влади обласної, міської державних адміністрацій.

Крім того, позивачу стало відомо з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Деражвного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири АДРЕСА_2 , укладено договір іпотеки від 28.04.2020 року № 1375, посвідчений приватним нотаріусом Куксовою М.С., іпотекодержателем за яким є ОСОБА_2 , а іпотекодавцем - ОСОБА_1 .

Проте, позивач вважає, що такий договір іпотеки є недійсним, оскільки всупереч встановленому законодавством порядку, ОСОБА_1 набув право власності на комунальне майно та передав його в іпотеку ОСОБА_2 , при цьому волі дійсного власника на відчуження квартири та передачу її в іпотеку не було, що порушує економічні інтереси територіальної громади столиці.

У свою чергу, порушення прав територіальної громади свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року, яка набрала законної сили, провадження у цивільній справі в частині позовних вимог першого заступника керівника Київської міської прокуратури Нагальнюка Р. в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна із незаконного володіння закрито на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України (т. 2 а.с. 23-25).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2023 року у задоволені позову першого заступника керівника Київської міської прокуратури Нагальнюка Р. в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, перший заступник керівника Київської міської прокуратури Роман Нагальнюк подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав припинення іпотеки, як витребування майна від добросовісного набувача, тому такі підстави не припиняють основне зобов`язання та не є самостійною підставою для припинення іпотеки. При цьому апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 15 травня 2017 року у справі № 643/4395/16-ц, від 05 липня 2017 року у справі № 369/5865/15-ц, Верховного Суду, викладені в постанові від 23 січня 2018 року у справі № 760/16916/14, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені в постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 756/15538/15.

Окрім того, звертає увагу суду на те, що спірний договір іпотеки порушує інтереси держави та створює загрозу можливого відчуження спірної квартири у разі невиконання боржником забезпеченого такою іпотекою зобов`язання.

На думку апелянта, посилання суду першої інстанції на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15 та від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15 є безпідставними, оскільки такі постанови ухвалені за інших фактичних обставин та стосуються витребування земельних ділянок, які останніми набувачами в іпотеку не передавалися. Зазначає, що судом не враховано, що в даному випадку позов прокурора не спрямований на уникнення застосування приписів ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Апелянт вказує, що спірне майно останнім набувачем не відчужено, а передано в іпотеку ОСОБА_2 , тому спірний договір іпотеки, предметом обтяження якої є квартира територіальної громади міста Києва, укладено без згоди дійсного власника майна та не за його волею.

Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 668/9978/15, апелянт зазначав, що за відсутності підстав для припинення договору іпотеки, визначених ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції не враховано, що невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за договором позики є підставою для реалізації прав іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки витребування майна та зміна його власника не припиняють дію іпотеки. Тому використовуючи спосіб захисту, передбачений лише ст. 388 ЦК України, власник має право на витребування майна, але отримає таке майно із обтяженням, у тому числі, іпотекою, припинити яку він не може.

Також апелянт звертав увагу суду на те, що договір іпотеки може використовуватись його сторонами для уникнення виконання судового рішення про витребування майна, що набрало законної сили, а державний реєстратор без отримання повідомлення іпотекодержателя про погашення суми позики не має правових підстав для вилучення запису про обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому, на думку апелянта, вимоги прокурора про визнання недійсним договору іпотеки є найбільш ефективним і достатнім способом захисту порушеного права.

Окрім вищевикладеного, апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 202/2593/19.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

09 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , поданий представником - адвокатом Стеценком Олександром Вікторовичем, на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві відповідач-1 просив закрити апеляційне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, а в разі відмови в задоволенні такого клопотання - апеляційну скаргу залишити без задоволення.

При цьому відповідач-1 зазначав, що в силу п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності позивача на квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 83,5 кв.м., житловою площею 55,7 кв.м. було припинено 06 червня 2019 року. Вказує, що зазначений запис недійсним не визнавався, його не скасовано, а відтак він є чинним. Вважає, що з урахуванням того, що право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна (двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 83,5 кв.м., житловою площею 46, 1 кв.м.) було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і вказаний запис є чинним, ОСОБА_1 є законним власником зазначеного об`єкту нерухомості.

Наголошує, що ОСОБА_1 було набуто спірне нерухоме майно правомірно шляхом створення нового нерухомого майна, а не внаслідок придбання його у недобросовісного продавця. При цьому, наголошує, що Київська міська рада ніколи не володіла квартирою, що належить ОСОБА_1 на праві власності, а тому була відсутня необхідність отримання її згоди на укладення оскаржуваного договору іпотеки. Також зазначає, що Київська міська рада не є стороною оскаржуваного договору іпотеки, її права не є порушеними, а відтак, не потребують захисту у судовому порядку. Вказує, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.

Окрім вищевикладеного, відповідач-1 звертав увагу апеляційного суду на те, що Першим заступником керівника Київської міської прокуратури було пред`явлено позовну заяву в інтересах Київської міської ради всупереч Закону України «Про прокуратуру» та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 05 березня 2020 року у справі № 9901/511/19. Відтак, вважає, що Перший заступник керівника Київської міської прокуратури фактично є особою, яка не має права ні на звернення до суду з даною позовною заявою, ні на підписання апеляційної скарги по даній справі.

19 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли пояснення прокурора Київської міської прокуратури. У вказаних поясненнях щодо доводів відповідача ОСОБА_1 про відсутність повноважень у першого заступника керівника Київської міської прокуратури повноважень на звернення до суду з даним позовом та на подання апеляційної скарги зазначено про те, що звертаючись до суду з даним позовом, прокурор, з посиланням на законодавство, обґрунтовував наявність порушень інтересів держави, а також зазначив підставу для звернення до суду в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» - неналежне здійснення Київською міською радою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах. Пояснює, що дотримуючись порядку, визначеного ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор неодноразово інформував Київську міську раду щодо виявлених порушень, передачі комунального майна в іпотеку фізичній особі та необхідності вжиття заходів цивільно-правового характеру, спрямованих на захист права власності територіальної громади міста Києва на майно. Наголошує, що як вбачається з листів Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.12.2020, 27.01.2021 та 23.02.2021, які містяться в матеріалах справи, Київська міська рада жодних заходів реагування не вжила, а просила Київську міську прокуратуру пред`явити відповідний позов, допустивши при цьому бездіяльність та переклавши свій обов`язок на органи прокуратури. Щодо права подання апеляційної скарги на судове рішення в цивільній справі посилається на положення ч. 3 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру».

Окрім того, щодо доводу відповідача-1 про знищення комунального майна та права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру прокурор, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15, наголошує, що поділ або об`єднання майна зі зміною його характеристик не впливає на можливість захисту права власності. Натомість умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно є наявність встановленого факту знищення майна та відповідна заява власника майна про внесення змін до державного реєстру. Зазначає, що докази знищення квартири АДРЕСА_4 , яка є об`єктом комунальної власності територіальної громади міста Києва, в матеріалах справи відсутні. Додатково звертає увагу на те, що постановами Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року, Верховного Суду від 14 квітня 2023 року у справі № 757/57521/20 та матеріалами даної справи підтверджено тотожність квартири АДРЕСА_4 та квартири АДРЕСА_2 та право власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на спірне майно.

Прокурор наголошує, що відповідачем-1 не спростовано доводи прокурора щодо незаконності передачі в іпотеку комунального майна.

Також у поясненнях прокурор просив залишити відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу без розгляду, як такий, що поданий з пропуском строку.

У судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити на наведених у ній доводах.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2021 року у справі № 757/57521/20-ц відмовлено у задоволенні позову Печерської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , за участі третіх осіб: Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва», Департаменту комунальної власності міста Києва, Київської міської ради та Департаменту охорони культурної спадщини про витребування майна з чужого володіння, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 83,5 кв.м. (т. 1 а.с. 147-153).

Постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2021 року скасоване та ухвалене нове рішення, яким позов задоволено частково та витребувано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 83,5 кв.м. на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради (т. 2 а.с. 2-19).

З постанови Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року вбачається, що Печерська районна в місті Києві державна адміністрація, звертаючись до суду з позовом, також діяла в інтересах територіальної громади в особі Київської міської ради на підставі п. 4.16 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2012 року № 1112, відповідно до якого Печерська районна в місті Києві державна адміністрація забезпечує захист майнових та немайнових прав територіальної громади м. Києва відносно майна, яке передане до сфери управління Печерського району.

Отже, постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року вирішено спір щодо витребування нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 загальною площею 83,5 кв.м. на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

У зв`язку з наведеним ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року провадження у даній цивільній справі в частині позовних вимог першого заступника керівника Київської міської прокуратури Нагальнюка Р. в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна із незаконного володіння закрито (т. 1 а.с. 21, 23-25). Вказана ухвала суду набрала законної сили, в апеляційному порядку не оскаржувалась.

28 квітня 2020 року між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та ОСОБА_2 (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1375 (т. 1 а.с. 43-49).

Відповідно до п. 1.1 договору іпотеки від 28 квітня 2020 року іпотекодавець в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики передав іпотекодержателю в іпотеку в порядку та на умовах, визначених цим договором, нерухоме майно, яким є: квартира АДРЕСА_2 загальною площею 83,5 кв.м., житловою площею - 46,1 кв.м.

Як вбачається з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 53-69, 167), квартира АДРЕСА_1 загальною площею 83,5 кв.м. та квартира АДРЕСА_2 загальною площею 83,5 кв.м. є однією і тією ж квартирою відповідно до їх загальної площі. Вказані об`єкти нерухомості відрізняються лише кількістю кімнат (три- та двокімнатна квартири відповідно) та житловою площею (55,7 кв.м. та 46,1 кв.м. відповідно).

Крім того, припинення права власності на квартиру АДРЕСА_1 та реєстрація квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_7 відбулось на підставі ряду переобладнань квартири АДРЕСА_4 , що також стверджується постановою Київського апеляційного суду від 29.06.2022 року.

Тому, суд першої інстанції вважав, що квартира АДРЕСА_5 , яка є предметом договору іпотеки від 28.04.2020 року, та квартира АДРЕСА_4 є одним і тим же об`єктом нерухомого майна, а питання неправильного зазначення номеру квартири, кількості кімнат та житлової площі може бути предметом судового розгляду щодо роз`яснення постанови Київського апеляційного суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що пред`явлені позовні вимоги не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбаченим законом, а тому вимоги позову щодо визнання договору іпотеки недійсним задоволенню не підлягають, враховуючи, що постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року захищені права територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради та витребувано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 83,5 кв.м. на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

У статті 16 ЦК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання недійсним договору іпотеки, позивач мотивував це тим, що спірний договір іпотеки укладено неправомірно, оскільки ОСОБА_1 не був законним власником спірної квартири, а, отже, незаконно розпорядився цим майном шляхом передачі його в іпотеку ОСОБА_2 , окрім того, позивач зазначав, що в іпотеку передано комунальне майно, що суперечить приписам ст.ст. 5, 6, 14 Закону України «Про іпотеку», ст. 576 ЦК України.

Суд першої інстанції, застосовуючи у даній справі правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18 про те, що «власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника», не взяв до уваги, що Об`єднана палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 756/15538/15-ц (провадження № 61-18736сво18) проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статями 388, 509, 598 ЦК України, дійшла висновку, що оскільки Закон України «Про іпотеку», який є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, не передбачає таких підстав для припинення іпотеки, як витребування майна від добросовісного набувача або відсутність згоди власника на передачу нерухомого майна в іпотеку, тому такі підстави не припиняють основне зобов`язання та не є самостійною підставою для припинення іпотеки.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року захищені права територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради шляхом витребування нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 83,5 кв.м. на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, не врахував, що таке витребування майна не припиняє іпотеку щодо такого майна, а тому позовна вимога про визнання договору іпотеки недійсним за конкретних обставин у даній справі є ефективним способом захисту права власника.

Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За приписами статті 5 Закону України "Про іпотеку", предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року у справі № 757/57521/20-ц вирішено спір щодо витребування від ОСОБА_1 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 загальною площею 83,5 кв.м. на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Апеляційним судом з Єдиного державного реєстру судових рішень, який є у загальному доступі, встановлено, що постановою Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 757/57521/20-ц (провадження № 61-7238св22) касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником - адвокатом Стеценком Олександром Вікторовичем, залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року залишено без змін.

У справі № 757/57521/20-ц судами було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння територіальної громади міста Києва на підставі договору купівлі-продажу від 25 березня 2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , який у подальшому рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року визнано недійсним.

Таким чином, спірна квартира вибула з володіння територіальної громади м. Києва поза її волею.

ОСОБА_1 є особою, яка є останнім набувачем спірного нерухомого майна. При цьому встановлено, що він є добросовісним набувачем, спірну квартиру отримав за відплатним договором.

При таких обставинах Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для витребування на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартири АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 здійснено переобладнання спірної квартири і змінено її нумерацію на № 53-1.

При таких обставинах Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційним судом правильно враховано, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року у власність територіальної громади м. Києва передано саме квартиру під АДРЕСА_1 , а тому наявні підстави для витребування вказаної квартири з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, правова оцінка обставин, за яких відбулось відчуження майна, яке стало предметом іпотеки за оспорюваним іпотечним договором, вже була предметом розгляду у інших судових справах, в яких підтверджено неправомірність вибуття цього майна, яке належить до комунальної власності, та правомірність та підставність вимог про витребування такого майна із чужого незаконного володіння у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Відтак, ураховуючи, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 листопада 2016 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , визнано недійсним, станом на дату укладення між ОСОБА_1 (іпотекодавцем) та ОСОБА_2 (іпотекодержателем) договору іпотеки (28 квітня 2020 року) спірна квартира перебувала у незаконному володінні ОСОБА_1 .

Отже, оскільки за приписами статті 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності, а означеними вище рішеннями судів підтверджується, що іпотекодавцем за спірним іпотечним договором - ОСОБА_1 право власності на спірне нерухоме майно не набувалось (з огляду на визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку визначеному статтею 388 Цивільного кодексу України), колегія суддів дійшла висновку про те, що оспорюваний іпотечний договір суперечить положенням статті 5 Закону України "Про іпотеку", а тому вимоги прокурора про визнання такого іпотечного договору недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо майнових прав ОСОБА_2 , які виникли за оспорюваним у цій справі іпотечним договором, то визнання недійсним цього договору не може вважатися втручанням у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (принцип "належного урядування"), оскільки державні органи не виступали стороною такого договору, а його недійсність, як встановлено апеляційним судом, пов`язана насамперед з недійсністю тих обставин, які зазначив в момент його укладення саме Іпотекодавець.

Щодо доводу ОСОБА_1 про те, що перший заступник керівника Київської міської прокуратури фактично є особою, яка не має права ні на звернення до суду з даною позовною заявою, ні на підписання апеляційної скарги по даній справі, апеляційний суд зазначає про таке.

За змістом частини 2 статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тобто, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Так, відповідно до абзацу 1 частини 3 та абзаців 1, 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що прокурор має право звернутися до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах держави з позовом, в якому зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або з позовом в інтересах держави, зазначивши про відсутність у відповідного органу повноважень щодо звернення до суду. При цьому у будь-якому разі наявність підстав для представництва інтересів держави має бути обґрунтована прокурором у позовній заяві відповідно до приписів наведених норм.

У Рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Колегія суддів звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Екстраполюючи вказані висновки на правовідносини, що склалися у даній справі, суд зазначає таке.

Щодо наявності порушених прав "інтересів держави" у позовній заяві прокурор зазначив, що уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах органом, виступає Київська міська рада. Однак, незважаючи на те, що чинність іпотечного договору реально порушує права та законні інтереси територіальної громади міста, Київською міською радою до цього часу не вжито заходів цивільно-правового характеру, направлених на усунення перешкод у користуванні власністю.

У цій частині апеляційний суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 і яка полягає у тому, що сам факт не звернення до суду уповноваженого органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Так, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" саме Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права. У межах чинного процесуального закону як реалізацію принципу правової визначеності, так і формування сталої судової практики неможливо забезпечити без урахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування конкретних норм права до спірних правовідносин.

Згідно з частинами 5, 6 статті 13 цього Закону висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, оскільки прокурором у позовній заяві обґрунтовано наявність порушених інтересів держави, а даний випадок є виключним в розумінні Конституції України, Закону України "Про прокуратуру" та ЦПК України, доводи апелянта у цій частині також не приймаються.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги шляхом скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням нового, про задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що позовна вимога підлягає задоволенню, судовий збір у розмірі 2 270 грн., сплачений позивачем за подачу позову, слід стягнути з відповідачів у рівних частинах по 1 135 грн. 00 коп. на користь позивача.

Крам того, оскільки апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, судовий збір у розмірі 3 405 грн., сплачений апелянтом за подачу апеляційної скарги, слід стягнути з відповідачів у рівних частинах по 1 702 грн. 00 коп. на користь апелянта.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури Романа Нагальнюка на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2023 року - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 січня 2023 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Визнати недійсним договір іпотеки від 28 квітня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1375.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Київської міської прокуратури () судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 1 135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь Київської міської прокуратури () судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 1 135 (одна тисяча сто тридцять п`ять) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Київської міської прокуратури () судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 1 702 (одна тисяча сімсот дві) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь Київської міської прокуратури () судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 1 702 (одна тисяча сімсот дві) грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова