ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 вересня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/2674/23

Головуючий у першій інстанції Гагаріна Т. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1240/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М,,

учасники справи: позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - виконавчий комітет Ніжинської міської ради,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 липня 2023 року (місце ухвалення м. Ніжин, дата складання повного рішення 03.08.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до виконавчого комітету Ніжинської міської ради про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити заходи, спрямовані на реалізацію права на приватизацію,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до виконавчого комітету Ніжинської міської ради про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити заходи, спрямовані на реалізацію права на приватизацію. В обґрунтування посилались на те, що позивачі проживають та зареєстровані в кімнаті АДРЕСА_1 з 1995 року. Будинок мав статус гуртожитку і вселення в кімнату відбулось на підставі ордеру, який потім був зданий до ЖЕК, правонаступником якої стало КП «Служба Єдиного Замовника». На початку 2023 року позивачі вирішили приватизувати кімнату в гуртожитку, проте відповідач відмовив у приватизації кімнати у зв`язку з відсутністю ордеру чи договору найму.

У позові позивачі просять визнати за ними право на приватизацію кімнати АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача вчинити заходи, спрямовані на реалізацію права позивачів на приватизацію вказаної кімнати.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 24.07.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до виконавчого комітету Ніжинської міської ради про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити заходи, спрямовані на реалізацію права на приватизацію відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач не відмовляв позивачам у реалізації їх права на приватизацію житла, а роз`яснював процедуру приватизації житла та необхідність звернутися до Виконавчого комітету із заявою встановленого зразка та пакетом документів, визначених законодавством, та рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням гуртожитку на законних підставах, проте позивачі в установленому порядку із заявою про приватизацію житла не звернулись, таким чином судом не встановлено порушення чи невизнання відповідачем прав на приватизацію кімнати в гуртожитку позивачів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду від 24.07.2023, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права.

У скарзі заявниця посилається на те, що вона проживає у спірній кімнаті зі своєю сім`єю 29 років і їх право на проживання ніким не оспорюється. ОСОБА_1 зверталась до уповноваженого органу щодо приватизації, проте відповідач відмовив у приватизації кімнати і рекомендував звернутись до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням в гуртожитку на законних підставах та надати повний пакет документів, необхідних для проведення приватизації.

Зазначає, що при неодноразових зверненнях до органу приватизації першою вимогою було надати копію ордеру на жилу площу в гуртожитку, який у позивачів відсутній.

У відзиві на апеляційну скаргу представник виконавчого комітету Ніжинської міської ради Копилова Є.Г. просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першоїі інстанції без змін. В обґрунтування посилається на законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність апеляційної скарги. Заявник ОСОБА_1 звернулась до відповідача з заявою про надання їй дозволу на приватизацію спірної кімнати у відповідь на що виконавчий комітет повідомив про необхідність надання повного переліку документів та рекомендовано, у разі відсутності ордера або договору житлової кімнати, звернутись до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням у гуртожитку на законних підставах та надати повний пакет документів, необхідних для проведення приватизації у якому замість копії ордера або договору найму буде відповідне рішення суду.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином про що в матеріалах справи маються зворотні повідомлення (а.с. 70, 71, 73), крім того представник позивачів ОСОБА_4 подала заяву про розгляд справи за відсутності позивачів (а.с. 83-85).

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані та проживають в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа кімнати № 301 становить 35,6 м2 (а.с. 6-7, 17-22).

20.02.2023 ОСОБА_1 зверталась з письмовою заявою до Ніжинського міського голови Кодоли О.М., в якій просила дозволити їй приватизацію кімнати АДРЕСА_1 або відмовити в письмовій формі із зазначенням підстав такої відмови (а. с. 9).

17.03.2023 відповідачем на вказане вище звернення ОСОБА_1 було надано письмову відповідь в якій заявниці було повідомлено, що для приватизації кімнати у гуртожитку необхідно надати пакет документів (перелік яких наведено у відповіді) та отримати спеціальний бланк заяви. Крім того, оскільки у ОСОБА_1 був відсутній ордер чи договір найму житлової кімнати, їй було рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням у гуртожитку на законних підставах та подати відповідне рішення суду замість копії ордера або договору найму при подачі повного пакету документів, необхідних для приватизації житла (а.с. 10-11).

З метою отримання витягу з відповідного рішення Ніжинського міськвиконкому про надання житлової площі в гуртожитку, на підставі якого був виданий ордер, позивачка ОСОБА_1 23.03.2023 зверталась з відповідною заявою до Ніжинського міського голови (а.с. 12), проте останній повідомив, що в протоколах засідань виконавчого комітету Ніжинського міської ради за 1995 рік не виявлено відомостей про надання ОСОБА_1 житлової площі в гуртожитку по АДРЕСА_3 . Архівний відділ не володіє інформацією про ведення виконкомом обліку виданих ордерів у 1995 році, оскільки на зберігання до архіву такі документи не надходили (а.с. 13).

Матеріали справи містять довідки про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не значаться в списку громадян, які мають право на приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14, 15, 16).

Відмовляючи у задоволенні позову судом встановлено, що відповідач не відмовляв позивачам у реалізації їх права на приватизацію житла, а роз`яснював процедуру приватизації житла та необхідність звернутися до Виконавчого комітету із заявою встановленого зразка та пакетом документів, визначених законодавством, проте позивачі в установленому порядку із заявою про приватизацію житла не звернулись, крім того рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням гуртожитку на законних підставах, таким чином судом не встановлено порушення чи невизнання відповідачем прав на приватизацію кімнати в гуртожитку позивачам.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують, враховуючи наступне.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Статтею 345 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Порядок приватизації громадянами займаних ними жилих приміщень у будинках державного житлового фонду регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», зазначений закон визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон про приватизацію) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень. державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону про приватизацію, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина 5 статті 5 Закону про приватизацію).

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено сферу дії цього закону, яка поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Частиною третьої статті 9 ЖК України передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

З метою реалізації конституційного права громадян мешканців гуртожитків на житло, тобто для набуття такими громадянами власного помешкання, Верховною Радою України 04 вересня 2008 року було прийнято Закон України № 500VІ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, який набрав чинності з 01 січня 2009 року».

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (частини 1-3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, статті 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням, і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Судом встановлено, що позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані та проживають в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6-7, 17-22), ордер на жилу площу в гуртожитку у позивачів відсутній, що вони не заперечують. Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що позивачці ОСОБА_1 відповідачем під час її звернення з заявою про приватизацію кімнати було роз`яснено, що для приватизації кімнати у гуртожитку необхідно надати пакет документів (перелік яких наведено у відповіді) та отримати спеціальний бланк заяви. Крім того, оскільки у ОСОБА_1 був відсутній ордер чи договір найму житлової кімнати, їй було рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням у гуртожитку на законних підставах та подати відповідне рішення суду замість копії ордера або договору найму при подачі повного пакету документів, необхідних для приватизації житла (а.с. 10-11).

З врахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про проживання позивачів у спірній кімнаті довгий період часу та що їх право на проживання ніким не оспорюється, не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції оскільки, позивачі не реалізували своє права на подання документів на приватизацію спірної кімнати та матеріали справи не містять доказів щодо наявності у позивачів ордеру на кімнату або судового рішення про визнання права користування житловим приміщенням у гуртожитку, як і посилання на наявність таких доказів.

Не містять матеріали справи також і докази, щодо неодноразового звернення до органу приватизації про надання копії ордеру на жилу площу в гуртожитку, який у позивачів відсутній, як і посилання щодо відмови у здійсненні приватизації.

З врахуванням викладеного вище та правильно встановлених обставин справи судом першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильних висновків місцевого суду.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 20.09.2023.

Головуючий Судді: