ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
Постанова

Іменем України

19 вересня 2023 року

м. Харків

справа № 630/50/23

провадження № 22-ц/818/1243/23

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 01 травня 2023 року у складі судді Малихіна О.О.,-

У С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. Просила визнано за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та частину земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :29:014:0033 загальною площею 40,50 кв.м, житловою площею 19,90 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 14 липня 2012 року і по 28 серпня 2021 року сторони у справі перебували у шлюбі під час якого ними було набуто спільне майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки з кадастровим № :29:014:0033, площею 1000 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно із п. 7.3. договору купівлі-продажу від 26 липня 2012 року житловий будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, що підтверджено підписом відповідача після ознайомлення з умовами, змістом та правовими наслідками договору. Але після розірвання шлюбу добровільної згоди щодо розподілу зазначеного майна з відповідачем не досягнуто, що змусило позивачку звернутися до суду.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 01 травня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Поділено майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :29:014:0033 загальною площею 40,50 кв.м, житловою площею 19,90 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано, що ОСОБА_2 належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку загальною площею 40,50 кв.м, житловою площею 19,90 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частина земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :29:014:0033, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в сумі 1755,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні житловий будинок і земельна ділянка є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати як незаконне, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення. Закрити провадження у справі.

Скарга містить посилання на те, що клопотання про відмову у закритті справи та рішення суду першої інстанції винесено з порушеннями норм процесуального та матеріального права. А саме, обставини, які суд вважав встановленими під час судового розгляду не доведені, а висновки суду не відповідають дійсності.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі суд виходив з того, що справа що була ініційована ОСОБА_1 в 2021 році не є тотожною з дійсною справою, оскільки змінилися підстави позову. А саме, під час звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя 30.08.2021 року ОСОБА_1 не посилалася на положення договору купівлі-продажу від 26 липня 2012 року, а при зверненні з таким самим позовом 10 січня 2023 року - обґрунтовувала свої позовні вимоги положеннями договору купівлі-продажу, що свідчить про нові підстави позову.

Апелянт вважає, що зазначений висновок суперечить положенням цивільно-процесуального законодавства та правовим висновкам Верховного Суду.

Позови у справах № 630/761/21 та 630/50/23 повністю збігаються за складом учасників, матеріально-правовими вимогами та обставинами, якими позивачка обґрунтовує своє звернення до суду. У позовних вимогах від 30 серпня 2021 року та 10 січня 2023 року позивачка посилається на те, що між сторонами 14 липня 2012 року було укладено шлюб, а 26 липня 2012 року відповідач ОСОБА_2 придбав спірні житловий будинок та земельну ділянку. Єдина різниця у доказах, які позивачка додавала до позовної заяви. До позову від 30 серпня 2021 року було додано інформаційні довідку з ДРРП від 30.08.2021 року, до позову від 10 січня 2023 року крім вказаної довідки було долучено копію договору купівлі-продажу житлового будинку та витяги з реєстру правочинів.

Тобто на час розгляду справи в 2021 році позивачка була обізнана про правову підставу набуття права власності на спірне майно договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, проте суд відмовив у витребуванні доказів та ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову.

За змістом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 09.10.2018 року у справі № 809/487/18 : «...Для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше».

Оскільки в обох позовах позивачка зазначає, що спірне майно є спільним майном подружжя, що було придбано під час шлюбу за договором купівлі-продажу від 26.07.2012 року, на підтвердження чого і до первісного і до повторного позову додавалася інформаційна довідка з ДРРП від 30.08.2021 року, і спір за позовом від 30 серпня 2021 року, суд в супереч вимог п. 3 ст.225 ЦПК України розглянув справу за позовом від 10 січня 2023 року по суті.

Апеляційна скарга також містить заперечення проти зроблених судом висновків по суті справи. А саме, суд вважав встановленими ті обставини, що спірне майно було набуто за спільні кошти подружжя в інтересах сім`ї. Проте зазначені обставини не були доведені під час розгляду справи.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Матеріали справи містять докази того, що частина коштів на придбання спірного майна була передана продавцю до реєстрації шлюбу, а тому відповідно до п. 1, 7 ч. 1 ст. 57 СК України - вказані гроші та частка у спірному майні, що відповідає цій вартості - є особистим майном ОСОБА_2 .

Представник позивача не надав ані пояснень, ані доказів на підтвердження тієї обставини, що за дванадцять днів зареєстрованого шлюбу позивачка прийняла участь трудовими зусиллями або грошовими коштами у придбанні спірного майна. Не було надано відповіді на питання: « Чи були зароблені гроші позивачкою під час шлюбу з відповідачем, чи це були її кошти набуті до цього шлюбу?»

Суд у своєму рішенні помилково зазначив, що спільний характер спірного майна встановлений умовами договору купівлі-продажу від 26 липня 2012 року, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Також, висновок суду першої інстанції про те, що майно було придбане відповідачем в інтересах сім`ї суперечить дійсним обставинам справи.

Суд помилково вважав, що відповідач показав позивачці будинок для отримання схвалення свого вибору та помилково розцінив, що це свідчить про мету придбання житлового будинку. По-перше, будинок був показаний позивачці після укладення попереднього договору купівлі-продажу, будь-якого схвалення до укладення основного договору відповідач не потребував. Тобто відповідачем задовго до укладення шлюбу з позивачкою вже було прийнято рішення придбати цей будинок. По-друге, відповідач у судовому засіданні також надавав пояснення про те, що будинок показувався іншим особам - матері, брату, які безпосередньо брали матеріальну участь у його придбанні.

Крім того, суд помилково вважав, що відповідач не розголошував інформацію про реєстрацію шлюбу з позивачкою з метою придбати спірний житловий будинок для сім`ї.

Апелянт вважає, що такий висновок - є домислами та припущеннями та просить апеляційний суд врахувати, що спірне майно не було придбано в інтересах подружжя, позивачка не приймала участі у придбанні спірного майна: позивачка не була обізнана про укладення попереднього договору, що свідчить відсутність будь-якого згадування про цю обставину у позовній заяві; позивачка не була обізнана про склад придбаного відповідачем майна, за весь час перебування у шлюбі позивачка не була зареєстрована у спірному будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 який діє в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що суд повно те всебічно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із закриттям провадження у справі з таких підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що з 14 липня 2012 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , виданого 14 липня 2012 року Комінтернівським відділом державної РАЦС Харківського міського управління юстиції.

Шлюб між сторонами було розірвано 28 серпня 2021 року, про що Харківським відділом державної РАЦС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було видано свідоцтво НОМЕР_2 .

Спірним майном є житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрований з 01 серпня 2012 року на праві власності в цілому на ім`я відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується засвідченою копією договору купівлі-продажу, посвідченого 26 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П. за реєстр. № 2757, та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 272352082 від 30 серпня 2021 року та земельна ділянка площею 1000 кв.м, кадастровий № :29:014:0033, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка на праві власності належить ОСОБА_2 , що підтверджується засвідченою копією договору купівлі-продажу, посвідченого 26 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П. за реєстр. № 2760, та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-022 від 23 грудня 2022 року.

В обґрунтування позову у дійсній справі ОСОБА_1 зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 і в період шлюбу ними було набуто спільне майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки з кадастровим № :29:014:0033, площею 1000 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно із п. 7.3. договору купівлі-продажу від 26 липня 2012 року житловий будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, що підтверджено підписом відповідача після ознайомлення з його умовами, змістом та правовими наслідками, що підтверджує факт набуття спільного майна у спільну сумісну власність.

30.08.2021 ОСОБА_1 вже зверталась до суду з позовом в якому просила визнати за нею право власності на визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки з кадастровим номером № :29:014:033, площею 1000 кв. м, що розміщуються за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для звернення із позовом позивачка зазначала, що спірне нерухоме майно було набуте під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, а тому є спільним майном подружжя та підлягає поділу у рівних частках (а.с. 137- 139).

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 01 грудня 2021 року у цивільній справі № 630/763/21, яке ОСОБА_1 оскаржено не було, в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку із не наданням доказів набуття спірного майна в інтересах сім`ї ( а.с. 37 39).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

19 січня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 766/4505/20, провадження № 61-14440св21 (ЄДРСРУ № 102634351) досліджував питання щодо закриття провадження у справі у зв`язку із наявністю іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Відповідно до висновків викладених в зазначеній постанові: « Тлумачення змісту пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі допускається за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/9380/19 (провадження № 61-6741св21), від 15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20 (провадження № 61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі № 295/983/21 (провадження № 61-13906св21).

У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», заява № 48553/99, від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, констатовано існування усталеної практики конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі» (пункти 26, 27).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Згідно змісту позовних заяв про поділ спільного сумісного майна подружжя у справі № 630/763/21 та у дійсній справі у обох справах збігаються сторони ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , предмет житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка з кадастровим номером № :29:014:033, що розміщуються за адресою: АДРЕСА_1 та підстави позову набуття спірного майна під час шлюбу у спільну сумісну власність.

Посилання позивачки на зміст договору купівлі-продажу від 26 липня 2012 року не є новою підставою позову, а є новим доказом на підтвердження вищезазначеної підстави позову.

Тому суд помилково вважав, що позови у справі № 630/763/21 та у дійсній справи не є тотожними та відмовив у задоволені клопотання ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_2 про закриття провадження у справі.

За правилами ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Оскільки після набрання чинності рішенням суду у цивільній справі № 630/761/21 у справі, що переглядається судом ухвалене рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, судова колегія вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції з закриттям провадження у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 255, 367, 368, 377, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 01 травня 2023 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2023 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук