Справа № 211/4435/23
Провадження № 2/211/2105/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 вересня 2023 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Ніколенко Д.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ» про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ» (далі - ТОВ «КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ») та просить стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні за 2020, 2021 та 2022 роки в сумі 19 581,12 грн., заборгованість по заробітній платі за червень та липень 2022 року в сумі 16 589,66 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 53 576,12 грн. В обґрунтування позову посилався на те, що з 21.12.2020 по 30.09.2022 він знаходився у трудових відносинах з ТОВ «КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ», працював на посаді водія навантажувача. Позивач стверджує, що під час звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, не було оплачено відпрацьований робочий час за червень, липень 2022 року та не компенсовано не використані відпустки за 2020, 2021, 2022 роки. У день звільнення позивача, 30.09.2022, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ст. 116 КЗпП України.

Ухвалою суду від 20 липня 2023 року цивільну справу прийнято до свого провадження та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, та зобов`язано ТОВ «КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ» надати суду належним чином завірені документи та інформацію, а саме: довідку про кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки за весь період роботи у 2020-2022 роках, на момент звільнення ОСОБА_1 (із зазначенням періодів невикористаної відпустки); наказ про прийняття на роботу, трудовий договір (за наявності), особову картку (форми Т2); графік відпусток за весь період роботи ОСОБА_1 ; заяву про надання щорічної основної відпустки за весь період роботи ОСОБА_1 ; накази про надання щорічної основної відпустки за весь період роботи ОСОБА_1 у 2020-2022 роках, та докази ознайомлення ОСОБА_1 з такими наказами; розрахунково-платіжні відомості (розрахункового листа виплати зарплати (форма П-6) за місяці виплати заробітної плати за час щорічної основної відпустки, за весь період роботи ОСОБА_1 ; табелі обліку робочого часу за місяці перебування ОСОБА_1 у щорічній основній відпустці, за весь період роботи; звітності щодо сплати єдиного соціального внеску (ЄСВ) відносно ОСОБА_1 , що містять відомості щодо нарахованої суми заробітку (доходу) за дні відпустки; наказу про звільнення (припинення трудового договору); наказу про виплату компенсації за невикористану відпустку (при наявності); розрахунково-платіжну відомість (розрахунковий лист виплати зарплати форми П-6) за останній місяць роботи, що передує звільненню; довідку про розмір середньої заробітної плати за останні 12 календарних місяці, що передують місяцю звільнення ОСОБА_1 ; довідку про розмір середньої заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю ОСОБА_1 ; довідку про доходи за останні 6 (шість) місяців роботи ОСОБА_1

21 липня 2023 року на адресу ТОВ «КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ» судом направлено копію позовної заяви з додатками. 14 серпня 2023 року поштовий конверт повернувся на адресу суду з відміткою «Адресат відмовився». Судом розцінюються такі дії відповідача як не бажання скористатися правом подання відзиву на позовну заяву. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ст.178 ч. 8 ЦПК України).

Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 21.12.2020 по 30.09.2022 працював у ТОВ «КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ», звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, про що свідчить запис 14 у трудовій книжці позивача (а.с. 9-11 копія трудової книжки).

Із наданої позивачем інформації про рух коштів в АТ «ПУМБ» вбачається, що останні надходження коштів на банківській рахунок позивача від відповідача відбувалися у липні 2022 року. Після 18 липня 2022 року коштів на рахунок позивача від ТОВ «КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ» не надходило (а.с. 12-19).

Згідно з Індивідуальними відомостями про застраховану особу за формою ОК-5, ОСОБА_1 працював у червні 2022 року (30 днів) та липні 2022 року (31 день), однак виплата йому заробітної плати за вказані місяці не здійснена, Страхувальник - ТОВ «КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ» () (а.с. 20, 21).

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини шостої тієї ж статті своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).

Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Крім того, судом враховується, що згідно із підпунктом 164.2.1 п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до підпункту 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового Кодексу України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу.

Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати.

Статтею 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

У суду відсутні будь-які відомості щодо погашення заборгованості перед позивачем із заробітної плати станом на момент винесення рішення.

Оскільки при звільненні 30.09.2022 позивача відповідач у супереч вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України письмово не повідомив його про нараховані суми, належні йому при звільненні, та у подальшому ТОВ «КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ» не виконало вимогу суду щодо витребування доказів. Тоді заробіток позивача за червень та липень 2022 року має бути визначений відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, з подальшими змінами та доповненнями (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Відповідно до інформації, зазначеній у Індивідуальних відомостях про застраховану особу за формою ОК-5, заробітна плата за квітень 2022 року 6 862,98 грн., кількість трудових днів становить - 30 днів; травень 2022 року 6 596,38 грн., кількість трудових днів становить - 31 день.

Судом беруться за основу квітень 2022 року (21 робочий день) та травень 2022 року (22 робочих дня), оскільки саме ці місяці передували місяцю, в якому відбувається подія (заробітна плата не виплачена за червень та липень 2022 року). Суд не погоджується з розрахунком середнього заробітку, наведеним позивачем та його представником у позовній заяві, так як за основу були взяті травень та вересень 2022 року. Також представником позивача для розрахунку беруться календарні дні, що на думку суду є не вірним, оскільки у Формі ОК-5 вказані не відпрацьовані дні, а календарні. Для розрахунку можна було брати календарні дні, якщо б позивачу нараховувалась мінімальна зарплата, яка на час виникнення спірних відносин становила 6 500,00 грн. Як вбачається з Форми ОК-5 позивачу нараховувалась зарплата у розмірі, більшому за мінімальну.

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 313,01 грн. ((6 862,98 грн. + 6 596,38 грн.) / (21 день + 22 дні)).

Кількість робочих днів у червні 2022 року становить 22 дні, у липні 2022 року 21 день.

Відповідно середній заробіток за червень та липень 2022 року становить 13 459,43 грн., виходячи з розрахунку: 313,01 грн. * 43 робочих дні = 13 459,43 грн.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати задовольнити, але частково, та стягнути відповідно до розрахунку, зробленого судом, середню заробітну плату за червень та липень 2022 року в сумі 13 459,43 грн. з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Щодо вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Згідно практики, викладеної п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Частиною першою та другою ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Суд не погоджується з розрахунком позивача та його представника, що середній заробіток має бути стягнутий за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки законодавцем було внесено зміни до ст. 117 КЗпП. Відповідно суд вважає, що середній заробіток має бути стягнутий не більше як за шість місяців затримки розрахунку відповідно до змін, внесених у ст.117 КЗпП України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року, який набрав чинності 19.07.2022. Позивача було звільнено 30.09.2022, тобто вже після набрання чинності нових змін.

Отже, середній заробіток за період з 01.10.2022 (наступний день після звільнення) по 01.04.2023 розраховується, як вже зазначалося вище, за пунктом 8 розділу IV Порядку.

Середньоденний заробіток позивача становить 313,01 грн. ((6 862,98 грн. + 6 596,38 грн.) / (21 день + 22 дні)).

Кількість робочих днів у жовтні 2022 року становить 21 день, у листопаді 2022 року 22 дні, у грудні 2022 року 22 дні, у січні 2023 року 22 дні, у лютому 2023 року - 20 днів, у березні 2023 року 23 дні. Загалом 130 робочих дні.

Відповідно середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2022 по 01.04.2023 становить 40 691,30 грн., виходячи з розрахунку: 313,01 грн. * 130 робочих дня = 40 691,30 грн.

Суд вважає, що невиплата розрахункових коштів при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця, оскільки останнім не доведено протилежного. Тому суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити, але частково, та стягнути відповідно до розрахунку, зробленого судом, середній заробіток за період з 01.10.2022 по 01.04.2023 у сумі 40 691,30 грн. з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Щодо вимоги позивача щодо стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд зазначає таке.

Частина 1 статті 83 КЗпП України зазначає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічне положення міститься в статті 24 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

У своєму листі № 33/13/116-08 від 22 лютого 2022 року Міністерство праці та соціальної політики України «Щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки» зазначило, що якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років (у т.ч. і за 2, 3, 4 чи більше років), він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, визначених пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР. Законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання.

Компенсація невикористаної відпустки грошовими коштами проводиться при звільненні працівника за умови, що станом на дату звільнення він не реалізував право на використання такої відпустки.

Таким чином, обов`язок по виплаті компенсації за невикористану відпустку при звільненні працівника покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про виплату такої компенсації.

Виходячи з сукупного аналізу положень статті 24 Закону України «Про відпустки» та статтей 47, 83 Кодексу законів про працю України, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку відноситься до сум, які належать працівникові при звільненні, в розумінні статті 116 Кодексу законів про працю України, та підлягає виплаті разом з іншими сумами в день його звільнення.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Оскільки відповідач наказу про звільнення позивача не надав, позивач та його представник зробили свій розрахунок. Однак, суд не погоджується з даним розрахунком суми компенсації за невикористані позивачем дні відпустки, зокрема з кількістю днів не використаної відпустки.

Судом при здійснення розрахунку також враховано рекомендації, викладені у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», що розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Позивач ОСОБА_1 з 21.12.2020 по 30.09.2022 працював у ТОВ «КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ». Так позивачем у 2020 році відпрацьовано 8 робочих днів, у 2021 році 250 робочих днів, у 2022 році 192 робочих днів.

Розрахунковий період для відпустки за 2020 рік береться за період з 21.12.2020 по 31.12.2020, тому за 2020 рік позивач не використав 1 день відпустки.

Розрахунковий період для відпустки за 2021 рік береться за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, тому за 2021 рік позивач не використав 24 дні відпустки.

Розрахунковий період для відпустки за 2022 рік береться за період з 01.01.2022 по 30.09.2022, тому за 2022 рік позивач не використав 18 днів відпустки.

Тобто всього за 2020, 2021 та 2022 роки кількість невикористаних днів відпуски становить 43 дні, за які відповідач повинен був виплатити позивачу при звільненні компенсацію у сумі 13 459,43 грн., яка розраховується множенням середньоденної заробітної плати позивача на кількість невикористаних днів відпустки (313,01 грн. х 43 дня).

Суд вважає, що невиплата компенсації за невикористану відпустку за 2020, 2021 та 2022 роки при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця, оскільки останнім не доведено протилежного. Тому суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку за 2020, 2021 та 2022 роки при звільненні задовольнити, але частково, та стягнути компенсацію відповідно до розрахунку, зробленого судом, у сумі 13 459,43 грн. з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, з огляду на те, що позивач при пред`явленні позову був звільнений від сплати судового збору, то на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1 073,60 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 141, 247, 263-265, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ» (, адреса: 50055, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул.Нікопольське шосе, буд. 165) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ) середню заробітну плату за червень та липень 2022 року сумі 13 459 (тринадцять тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) грн. 43 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 40 691 (сорок тисяч шістсот дев`яносто одна) грн. 30 коп., компенсацію за невикористану відпустку за 2020, 2021 та 2022 роки при звільненні у сумі 13 459 (тринадцять тисяч чотириста п`ятдесят) грн. 43 коп. з утриманням з вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ ТРАНС-ІНВЕСТ» (, адреса: 50055, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул.Нікопольське шосе, буд. 165) на користь держави судовий збір у сумі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 19 вересня 2023 р.

Суддя Д.М. Ніколенко