ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 551/2272/22 Номер провадження 22-ц/814/3465/23Головуючий у 1-й інстанції Вергун Н.В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Буйновій О.П., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 09 березня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року адвокат Близнюк І.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 29 грудня 2019 року основну суму позики у розмірі 275 400. 00 доларів США, процентів від суми позики у розмірі 468 180.00 доларів США та 3 % річних за період прострочення зобов`язання за період часу з 02 травня по 01 листопада 2022 року у розмірі 20 673.86 доларів США.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що 29 грудня 2019 року ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 275 400 доларів США. Останній зобов`язався повернути кошти до 01 травня 2020 року та сплатити винагороду в розмірі 5% за кожний місяць користування позикою. Проте, станом на час звернення до суду з позовом відповідач борг не повернув. Тому, сторона позивача просила стягнути з відповідача основну суму позики у розмірі 275 400. 00 доларів США, процентів від суми позики у розмірі 468 180.00 доларів США та 3 % річних за період прострочення зобов`язання за період часу з 02 травня по 01 листопада 2022 року у розмірі та судові витрати у справі.

Рішенням Шишацького районного суду від 09 березня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 29 грудня 2019 року 275 400.00 доларів США в рахунок відшкодування основної суми боргу, 468 180.00 доларів США в рахунок відшкодування процентів від суми позики та 20 673.86 доларів США в рахунок відшкодування 3 % річних за період прострочення грошового зобов`язання з 02 травня 2020 року по 01 листопада 2022 року, а всього 764 253 (сімсот шістдесят чотири тисячі двісті п`ятдесят три) доларів США 86 (вісімдесят шість) центів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з сплати судового збору в загальному розмірі 14 926 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот двадцять шість) грн. 60 /(шістдесят) коп.

Застосовані судом заходи забезпечення позову відповідно до ухвал Шишацького районного суду Полтавської області від 10 листопада 2022 року, 22 грудня 2022 року, 04 січня 2023 року продовжують діяти протягом 90 днів після набрання рішенням законної сили.

З вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема вказує, що з тексту розписки від 29.12.2019 року не вбачається, що ОСОБА_1 взяв кошти у ОСОБА_2 у розмірі 275400 доларів США, та зобов`язувався їх повернути. Вказує, що реально вказаних грошей відповідач не отримував від позивача, а тому написання цієї розписки не є наслідком отримання грошей у позику. Тому вважає, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається як на підстави своїх вимог. Позивач не надав доказів того, що він мав такі кошти та не вказав джерело їх походження.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Близнюка І.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній спростовуючи доводи апеляційної скарги та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні відповідач та представники сторін, позивач будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що29 грудня 2019 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 у простій письмовій формі було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу 275 000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути позичені кошти до 01 травня 2020 року та сплатити винагороду за користування коштами в розмірі 5% за кожний місяць.

Даний факт підтверджується розпискою відповідача ОСОБА_1 від 29 грудня 2019 року, особисто ним підписану (а.с.8).

При цьому, у судовому засіданні відповідач підтвердив факт написання розписки, однак заперечив факт отримання грошових коштів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки матеріали справи не містять відомостей про виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики з урахуванням процентів та 3% річних в загальному розмірі 764 253 доларів США 86 центів.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в цілому повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором позики від 29.12.2019 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Так, вказаний договір позики містить дату отримання коштів, суму отриманих коштів та строк повернення.

У силу вимог ст.ст. 11, 629 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, і є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, у встановлений в зобов`язанні строк (термін) його виконання. Якщо боржник не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив.

Відповідно до положень ст.525ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, неповернення позики у передбачений договором строк, є неналежним виконанням зобов`язання та у розумінні ст. 610 ЦК України є його порушенням.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять відомостей про виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 275 000 доларів США.

В розписці від 29.12.2019 року також зазначено, що відповідач зобов`язується компенсувати винагороду по 5% за кожний місяць.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Так, за період з 30.12.2019 по 01.11.2022 (34 місяців) на заборгованість в розмірі 275 400,00 доларів США утворилась заборгованість по сплаті процентів у загальному розмірі 468 180,00 доларів США (275 400,00 х 5%=13770 доларів США х 34 (кількість місяців)).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором позики від 29.12.2019 року у розмірі 468 180,00 доларів США .

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів позичальником позикодавець має право вимагати повернення суми боргу з врахуванням 3% річних від суми боргу за період невиконання зобов`язань та інфляційних збитків.

Розрахунок 3% річних від суми боргу за договором позики 275 400,00 доларів США за період з 02.05.2020 по 01.11.2022 складає в розмірі 20 673,86 доларів США та процентів зроблений представником позивача, ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача 20 673,86 доларів США в рахунок відшкодування 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання з 02 травня 2020 року по 01 листопада 2022 року.

Доводи апелянта про те, що реально вказаних грошей відповідач не отримував від позивача, а тому написання цієї розписки не є наслідком отримання грошей у позику є необґрунтованими, не мають підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах справи доказам.

Тому доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 09 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 19 вересня 2023 року.

Головуючий суддя : __________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ С.А. Гальонкін __________________ О.Ю. Кузнєцова