Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.09.2023 Справа №607/11558/22

провадження №2/607/241/2023

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Кунець Н.Р.

за участі секретаря судового засідання Ковбасюк М.В.

представника позивача адвоката Іващука В.М.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про тлумачення заповіту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про тлумачення заповіту.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_4 , яка 10.02.1993 склала заповіт в її користь, згідно якого заповіла їй ОСОБА_3 , житловий будинок АДРЕСА_1 . Вона прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , шляхом подання 22.03.2021 заяви приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановській О.І. Разом з тим, у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,33 га, що включає в себе передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0,25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, постановою нотаріуса їй було відмовлено, у зв`язку із розбіжностями у номері будинку, зазначеному в заповіті №53 та належному до моменту смерті померлій АДРЕСА_2 , відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також відсутності інформації у заповіті про земельну ділянку, яка знаходиться під заповіданим житловим будинком.

Позивач вважає, що зміст заповіту ОСОБА_4 , посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10.02.1993 за реєстровим № 21, як одностороннього правочину, який становить волю заповідача є не цілком зрозумілим, логічним, послідовним та є таким, що містить нечітке формулювання волі заповідача щодо належного йому майна.

Зокрема, із змісту заповіту не зрозуміло чи заповідач заповіла належний їй на праві власності, на момент складення заповіту 10.02.1993, об`єкт нерухомого майна, котрий знаходився у с. Байківці Тернопільської області, і який був єдиним об`єктом нерухомого майна, яким вона володіла у с. Байківці на праві власності, на момент складення заповіту 10.02.1993, безвідносно до вказівки на конкретну адресу такого об`єкту нерухомого майна, чи заповіла саме якийсь об`єкт нерухомого майна під АДРЕСА_1 , на момент складення заповіту спадкодавицею 10.02.1993, але який насправді не належав спадкодавиці на праві власності.

Водночас, за спадкодавицею ОСОБА_4 був зареєстрований лише один житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , відтак а думку позивача вчинення 10.02.1993 заповіту на її користь підтверджує волю спадкодавиці щодо спадкування нею саме вищевказаного об`єкту нерухомого майна, а тому відповідне заповідальне розпорядження ОСОБА_4 підлягає виконанню, і спадкування вищевказаного об`єкту нерухомого майна повинно здійснюватися відповідно до заповіту ОСОБА_4 від 10.02.1993.

З огляду на викладене позивач просить суд розтлумачити, що в заповіті, вчиненому ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь неї, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та посвідченому Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10.02.1993 за реєстровим № 21, виявленням її волі є розпорядження, згідно якого ОСОБА_4 , заповіла житловий будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 .

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.10.2022 відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

05.01.2023 судом зареєстровано відзив на позовну заяву поданий відповідачем ОСОБА_1 у якому остання вказує, що у заповіті ОСОБА_4 від 10.02.1993 № 21 чітко, логічно та послідовно сформована остання воля спадкодавця щодо житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , особами, визначеними у Тернопільського району, Тернопільської області. Вказаний заповіт від 10.02.1993, складений ОСОБА_4 та посвідчений Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10.02.1993 за №21, не змінений, не скасований і новий заповіт заповідачем не складено, тобто на момент смерті ОСОБА_4 спірний заповіт був чинним, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру. Водночас, у ньому не міститься жодних відомостей про розпорядження спадкодавцем житловим будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою площею 0,33 га, що включає в себе передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га. Окрім цього, звертає увагу, вона є особою з першою групою інвалідності, підгрупи «Б» довічно, тому має право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК. На підставі вищевикладеного просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.01.2023, витребувано від приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановської О.І. належним чином засвідчену копію спадкової справи спадкової справи №07/2021 заведеної щодо майна померлої ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.03.2023 призначено у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про тлумачення заповіту, судово-лінгвістичну експертизу (семантико-текстуальну експертизу), проведення якої доручити експертам Державного підприємства «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України». На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

14.06.2023 матеріали цивільної справи повернуті до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з Державного підприємства «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» з висновком експерта №056/133 від 07.06.2023 за результатами лінгвістичної експертизи.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.06.2023, поновити провадження у даній справі.

26.06.2023 відповідач ОСОБА_1 подала суду заперечення на позов, які за своїм змістом є ідентичними відзиву на позовну заяву поданому відповідачем ОСОБА_1 05.01.2023.

19.07.2023 судом зареєстровано заяву з процесуальних питань - пояснення до судових дебатах, подані представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Іващуком В.М., згідно яких лінгвістичною експертизою у справі встановлено, що ОСОБА_4 , при складенні нею 10.02.1993 заповіту на користь позивача ОСОБА_3 , було допущено неточність в адресі об`єкта заповідального розпорядження, зокрема вказано будинок АДРЕСА_3 , котра експертом, на підставі відповідних критеріїв, кваліфікована як описка з точки зору лінгвістичної кваліфікації. З матеріалів справи також випливає, що позивач ОСОБА_3 , доводилася спадкодавиці ОСОБА_4 внучкою. Таким чином, позивач вважає, що оцінювати обставини справи слід з огляду на стандарт переваги більш вагомих доказів («баланс вірогідностей»), котрий передбачений процесуальним законом, застосовується судом касаційної інстанції, а також відображений у практиці Європейського суду з прав людини, котра є також джерелом права для цілей цивільного судочинства. Застосовуючи вказаний стандарт доказування, на думку позивача можна дійти висновку про те, що в заповіті, вчиненому ОСОБА_4 , на користь її користь, та посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10.02.1993 за реєстровим № 21, виявленням її волі є розпорядження, згідно якого ОСОБА_4 , заповіла саме житловий будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 . Також, на думку позивача, вказану справу слід вирішувати також і з застосуванням такої аксіоми цивільного судочинства як: «Placuit in omnibus rebus precipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», що дозволить позивачу реалізувати її майнові права як спадкоємиці ОСОБА_4 .

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Іващук В.М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав викладених у позовні заяві та поясненнях до судових дебатів.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Майка М.Б. заперечили з приводу позову та просили відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази подані учасниками та витребувану судом копію спадкової справи № 7/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, з огляду на наступне:

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 02.12.1963 Тернопільським міським бюро ЗАГС, ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Тернополі та її батьками є ОСОБА_6 ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 25.09.1981 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 , у зв`язку із чим змінила прізвище на « ОСОБА_8 », що вбачається із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 8 від 16.09.2021.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 27.01.1984 Відділом загсу Тернопільського міськвиконкому, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Тернопіль та її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

25.05.1990 державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної конториСтепановою Р.Г. видано ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 884 на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_10 та розташований на присадибній земельній ділянці присадибних земель колгоспу.

Відповідно до заповіту посвідченого 10.02.1993 державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної конториСтепановою Р.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 21, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 заповідає ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тернопіль, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано - Франківськ) 28.09.2020.

09.02.2021 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О.І. заведено спадкову справу № 7/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 за заявою дочки останньої ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом та за заповітом № 13 від 09.02.2021.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю першої групи, підгрупи «Б» довічно, що підтверджується довідками до акту огляду медико - соціальної експертної комісії серії ААВ №0001112 від 05.03.2013 та серії ААВ №676782 від 04.11.2022, а відтак має право на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

26.03.2021 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О.І. отримано заяву ОСОБА_3 про прийняття спадщини після смерті баби ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 за заповітом посвідченим державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р.Г. та зареєстрованого 10.02.1993 реєстровий номер за № 21. У вказаній заяві ОСОБА_3 також повідомила, що спадкоємцем, який має право на обов`язкову частку в спадщині є ОСОБА_1 , яка доводиться померлій ОСОБА_4 дочкою.

23.03.2022 ОСОБА_11 , який діє від імені ОСОБА_3 подав приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О.І. заяву № 48, у якій просив видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_3 на: житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельні ділянки, загальною площею 0,33 га, в тому числі - переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0,25 га, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, розташованих на території села Байківці Тернопільського району Тернопільської області.

Постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Дзюбановської О.І. № 30/02-31 від 23.03.2022, ОСОБА_3 відмовлено у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку. господарських будівель та споруд - площею 0 25та, та ведення підсобного господарства - 0,08 га, у зв`язку з розбіжностями у номері будинку, зазначеному в заповіті та належному померлій, відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також відсутності інформації у заповіті про земельну ділянку, яка знаходиться під заповіданим житловим будинком.

Відповідно до інформаційної довідки № 1570 від 21.12.2021, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, за матеріалами бюро станом на 01.01.2013 житловий будинок з тамбуром загальною площею 52,3 кв.м., житловою площею 41,5 кв. м. літ. «А», хлів - літня Кухня літ. «Б», гараж з підвалом літ. «В», вимощення «І», огорожа «1» по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 25.05. 1990 за реєстровим № 884, та записано в реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 344. Державна реєстрація права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 в бюро не проведена.

Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок виданого 30.03.1989 Виконавчим комітетом Тернопільської районної Ради народних депутатів Тернопільської області Української РСР на підставі рішення виконкому Тернопільської районної Ради народних депутатів № 81 від 28.03.1989 та реєстрового напису вчиненого 30.03.1989 Тернопільським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації за №121, цілий жилий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить колгоспному двору, що складається з 6-х членів, головою якого є ОСОБА_12 .

Як вбачається з висновку експерта Українського бюро лінгвістичних експертиз Ажнюк Л.В. № 056/133 від 07.06.2023, складеного за результатами проведення семантико - текстуальної експертизи, з позицій лінгвістичної кваліфікації, з урахуванням визначення юридизованого словесного позначення описка й з урахуванням усталених дискурсивних практик його використання, є лінгвістичні підстави кваліфікувати як описку некоректну адресу (а саме, номер) житлового будинку, який є об`єктом заповідального розпорядження. Ця текстова неточність відповідає всім лінгвістичним критеріям описки: по-перше, ця неточність має механічний (мимовільний, випадковий) характер; по-друге, ця неточність призводить до невірного сприйняття тексту і впливає на можливість його правомірного застосування; по-третє, внесення відповідного виправлення (якби таке виправлення було принципово можливим) не змінює зміст заповідального розпорядження.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

В силу вимог ч.1 ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті (ч.1 ст.1223 ЦК України).

Відповідно до статті 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Виходячи зі змісту вказаних норм, суд може ухвалити рішення про тлумачення заповіту лише при розгляді юридичного спору між сторонами (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9).

Відповідно до положень статті 213 ЦК України зміст правочину може бути юридично розтлумачений.

Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять.

Проте тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При цьому, частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту.

Вказане узгоджується з висновками Верховного суду у постановах від 05.12.2018 у справі № 335/9398/16-ц, від 16.12.2020 у справі № 467/356/19, від 30.07.2020 у справі № 378/1160/15-ц,

За змістом статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Судом встановлено, що 10.02.1993 державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної конториСтепановою Р.Г. посвідчено та зареєстрованого в реєстрі за № 21 заповіт, згідно якого ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 заповідає ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вказаний заповіт є не цілком зрозумілим, логічним, послідовним та є таким, що містить нечітке формулювання волі заповідача щодо належного йому майна, зокрема містить описку у номері будинку, а саме, у заповіті вказано номер будинку АДРЕСА_1 , проте померлій на праві власності належав будинок під номер 57.

Разом з тим, що згідно п.п. 97, 98, 100 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР № 45/5 від 31.10.1975, яка була чинна на момент вчинення спірного заповіту, державний нотаріус посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу УРСР і особисто подані ними державному нотаріусу. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини.

Таким чином, доводи позивача про допущення описки нотаріусом є необґрунтованими, оскільки заповіт складається зі слів заповідача, а законом не встановлено обов`язку нотаріуса пересвідчуватися у наявності у заповідача права на майно, що заповідається.

Заповіт посвідчений 10.02.1993 державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної конториСтепановою Р.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 21 є чітким та зрозумілим, а саме у ньому викладена воля ОСОБА_4 , яка на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 заповідає ОСОБА_3 .

Суд зауважує, що неточності та помилки у тексті заповіту щодо адреси нерухомого майна, яке передається у спадщину, не можуть бути усунути шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей 213, 1256 ЦК України.

Така позиція викладена у постанові Верховного суду від 05.12.2018 у справі № 335/9398/16-ц.

Крім того, якщо в тексті заповіту була допущена помилка, то заповідач ОСОБА_4 протягом майже 27 - ми років мала можливість усунути зазначену помилку шляхом звернення до нотаріальної контори для внесення змін до заповіту у відповідності до ст. 1254 ЦК України, або складення нового заповіту.

Відповідно частин1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, враховуючи, що текст заповіту є чітким та зрозумілим, не містить ані суперечностей, ані неточностей, складений зі слів заповідача, а також те, що при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у зміст заповіту, суд приходить до висновку що текст заповіту посвідченого 10.02.1993 державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 21 тлумаченню не підлягає, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 80, 81, 89, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про тлумачення заповіту, відмовити.

Судові витрати понесені позивачем ОСОБА_3 покласти на позивача в межах нею понесених.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 18.09.2023.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_5 .

Головуючий суддяН. Р. Кунець