Справа № 184/1620/23
Номер провадження 2/184/567/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2023 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Томаша В.І.,

за участю секретаря судового засідання Михайлової Т.В.,

розглянувши у в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «про визнання права власності на частину нерухомого майна», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Орджонікідзевського міського суду з позовною заявою до відповідачів про визнання права власності на частину нерухомого майна. Свої позовні вимоги, мотивує тим, що в грудні 2004 року, позивач як основний винаймач квартири, її чоловік ОСОБА_2 , донька ОСОБА_4 та рідний син ОСОБА_5 приватизували в рівних частинах квартиру АДРЕСА_1 . Приблизно в червні 2010 року ОСОБА_5 виїхав до російської федерації на постійне місце проживання. З червня 2010 року позивач відкрито, добросовісно і безперервно володіє та користується 1/4 частиною вказаної квартири без будь - яких правових підстав (безтитульне володіння чужим майном), поводячись як власник. З червня 2010 року ОСОБА_5 , до квартири не приїздив, не цікавився нею та не здійснював комунальні платежі. За цей час позивач з чоловіком неодноразово робили ремонт в квартирі постійно сплачують комунальні платежі та підтримують її в належному стані. Де на даний час знаходиться її син позивачу невідомо, так як ще до повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України зв`язок з ним був втрачений. Відомо тільки те,що він перебуває на території росії. Весь цей час на його частку в квартири ніхто інший не претендував. Позивач добросовістно нею користується, тому вважає, що має право на 1/4 частину квартири за набувальною давністю, оскільки відповідач ОСОБА_5 власник 1/4 частини квартири добровільно залишив спірну квартиру і дуже тривалий час без поважних причин не проживає в ній. Жодних перешкод в реалізації його права проживання у спірній квартирі і користуванні нею позивач йому не чинила, більше того він постійно заявляв, що це їхня з татом квартира і він в жодному разі на неї не претендує. Наведене стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про проведення розгляду справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину своєї неявки та її поважність суду не повідомила.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як встановлено судом, 21 грудня 2004 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 приватизували в рівних частинах квартиру АДРЕСА_1 .

Наведене підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане КП «НМБТІ» від 21.12.2004р., а також довідкою №39 від 22.02.2021р., виданої КП «НМБТІ».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач сси лається на те, що її син відповідач по справі ОСОБА_2 в червні 2010 року виїхав до російської федерації на постійне місце проживання і з цього часу до квартири не приїздив, не цікавився нею та не здійснював комунальні платежі. Він як власник 1/4 частини квартири добровільно залишив спірну квартиру і дуже тривалий час без поважних причин не проживає в ній, хоча жодних перешкод в реалізації його права проживання у спірній квартирі і користуванні нею позивач йому не чинила.

Згідно ч. 5 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно володіє майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність).

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

В контексті частини першої статті 344 Цивільного кодексу України «добросовісністю» є не вчинення особою перешкод власнику майна у реалізації ним свого права власності на майно протягом строку, визначеного у цій нормі. На забезпечення можливості власника бути обізнаним про те, що інша особа володіє її майном, і реалізувати умови про відкритість володіння.

Згідно Постанови ВСУ від 27.09.2018р. зверненні до суду з вимогами про визнання власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави? добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

З моменту спливу строку набувальної давності в мене, як давнісного володільця, за загальним правилом, і виникло право власності на нерухоме майно, яким я відкрито та безперервно володію.

Положення ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено

На теперішній час, я маю право оформити за внаслідок збігу строку, визначеного саме законом, так як власник частки квартирі добровільно відмовився від володіння нею.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 зроблено висновок, згідно котрого умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. У чинному ЦК України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням, протягом всього строку собою право власності для реєстрації права власності на нерухоме майно, а тому я і звернувся до суду з даним позовом на підставі ст.344 ЦК України.

З розрахункових книжок та квитанцій по оплаті послуг за вивезення ТПВ, за електроенергію, за природній газ, доставку газу, за водопостачання та водовідведення вбачається, що оплата послуг за адресою АДРЕСА_2 , проводиться мною, оригінали всіх розрахункових книжок комунальних послуг за вимогою суду будуть надані.

Володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК України для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, а для рухомого майна - п`ять років. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:

-майно може бути об`єктом набувальної давності;

-добросовісність володіння;

-відкритість володіння;

-давність володіння та його безперервність;

-відсутність інших осіб, які претендують на це майно;

-відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України, про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

У рішенні від 30.11.2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

В п.13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року дано роз`яснення, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

На підставі викладеного, беручи до уваги норми чинного законодавства, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 12, 95, 141, 280-289, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 «про визнання права власності на частину нерухомого майна» - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 право власності в порядку набувальної давності на частину квартири адреса: АДРЕСА_3 , яка належна ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі свідоцтва про право власності Серії НОМЕР_1 від 21.12.2004 року, виданого відділом комунальної власності м. Орджонікідзе, зареєстроване в Нікопольському БТІ 21.12.2004 року за реєстраційним № 9205364, реєстраційний номер в ЄДЕССБ: ТІ01: НОМЕР_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 20.09.2023р.

Суддя Орджонікідзевського міського суду В. І. Томаш