Справа № 523/3076/20
Провадження №2/523/3265/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.

за участю секретаря - Славинського А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Пересипської (колишня Суворовська) районної адміністрації Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради про визнання розпоряджень органу приватизації та свідоцтв про право власності недійсними, скасування державної реєстрації права власності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, яка під час розгляду справи змінила свою назву на Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради та з урахуванням уточнень просила:

визнати приватизацію кімнат №23 та №24 що складають 467/1000 частин секції гуртожитку, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності від 26.04.2019 р., виданого ОСОБА_2 Департаментом міського господарства ОМР, яке зареєстровано і записано в реєстрову книгу за № 41-695 недійсними;

визнати приватизацію кімнати №23а що складає 194/1000 частин секції гуртожитку, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності від 10.04.2019 р., виданого ОСОБА_3 Департаментом міського господарства ОМР, яке зареєстровано і записано в реєстрову книгу за № 41-685 недійсними;

зобов`язати Пересипську районну адміністрацію Одеської міської ради розглянути питання щодо надання ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 додаткової житлової площі у вигляді кімнати №25 площею 12,4 кв.м. у гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим що 25.09.2019 р. ОСОБА_1 звернулась до голови Суворовської районної адміністрації ОМР з проханням надати їй з двома дітьми додаткову житлову площу, а саме кімнату АДРЕСА_2 , на що отримала відповідь про відсутність підстав для розгляду цього житлового питання, оскільки на квартирному обліку вона не перебуває та відсутні данні про звільнення кімнати №25. Крім того, в листопаді 2019 року ОСОБА_1 вирішила приватизувати кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку, тому вона звернулась до КП «Міське агентство з приватизації житла» для виготовлення технічного паспорту, що виявилось неможливим, оскільки є розбіжності в нумерації кімнат, які входять до секції гуртожитку, в якій розташована кімната, де вона мешкає на підставі ордеру.

Під час з`ясування причин відмови у наданні Позивачки додаткової жилої площі у вигляді кімнати №25 та неможливості виготовити технічний паспорт для подальшої приватизації кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку, їй стало відомо, що ОСОБА_2 приватизувала кімнати АДРЕСА_3 та № НОМЕР_2 , а ОСОБА_3 приватизував кімнату № НОМЕР_3 а гуртожитку та в подальшому останні отримали свідоцтва про право власності на приватизовані кімнати.

На думку позивачки ордер на вселення в кімнати №23 та №24 ОСОБА_2 не отримувала, а договір найму цих кімнат був укладений на підставі даних про реєстрацію місця мешкання з її паспорту, в якому вони були підроблені шляхом дописки кімнати АДРЕСА_4 , яка раніше свідчила про реєстрацію міста її мешкання у гуртожитку. Також Позивачка зазначає, що кімната за №23а не існує, а в посвідченні №10 від 15.10.1997 році, яке отримав ОСОБА_3 в адресі надання йому житлової площі у гуртожитку до кімнати за №23 була дописана літера «а», хоча в його паспорті міститься інформація про місце його реєстрації в кімнаті гуртожитку за АДРЕСА_3 .

Крім того, Позивачка вказує, що ОСОБА_2 не має право на отримання у користування кімнат гуртожитку, оскільки з 30.08.2013 р. має на праві власності квартиру АДРЕСА_5 .

За цими фактами порушено кримінальне провадження за №0000201, відомості про яке 29.09.2020 р. внесено до Єдиного реєстру досудового розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України - використання завідомо підробленого документа.

Посилаючись на зазначені обставини позивача просить позов задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у своєму відзиві заперечувала проти позову посилаючись на необґрунтованість позовних вимог. Зазначає, що матеріали приватизаційних справ підтверджують законність передачі спірних кімнат гуртожитку у власність своїм довірителям, які зареєстровані та постійно мешкають у гуртожитку по АДРЕСА_1 . Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача Пересипської районної адміністрації ОМР вважала, що позовні вимоги в частині вирішення питання щодо надання Позивачці додаткової житлової площі у вигляді кімнати №25 гуртожитку є необґрунтованими, посилаючись на те, що позивачка та її неповнолітні діти не перебувають на квартирному обліку. Просила відмовити в задоволені позовних вимог в цій частині.

Представник відповідача Департаменту міського господарства Одеської міської ради не надав суду відзив та/або пояснення на пред`явлені позовні вимоги.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Протоколом автоматичного розподілу справ між суддями від 26.02.2020 р. було визначено головуючого - суддю Малиновського О.М.

Ухвалою судді від 02.03.2020 р. було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Після вирішення клопотань учасників розгляду справи, ухвалою суду від 09.03.2021р. було закрито підготовче провадження у справі з призначенням розгляду справи за участю сторін.

ІІІ. Позиції сторін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що вона проживає в гуртожитку по АДРЕСА_1 в секції яка знаходиться ліворуч на третьому поверсі. Секція складається з п`яти житлових кімнат. Дві кімнати при вході з правої сторони займає позивачка та її мати, дві кімнати в кінці секції одна праворуч, а друга ліворуч займає ОСОБА_2 , одну кімнату ліворуч займає ОСОБА_3 . Вважає, що відповідач ОСОБА_2 фактично займає кімнату АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 , а ОСОБА_3 займає кімнату АДРЕСА_3 . При виготовлені технічного паспорту на секцію було неправильно зазначено нумерацію кімнат. 17.07.1984 року її мати ОСОБА_6 отримала посвідчення № 11 на вселення № 26 та № НОМЕР_4 в гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 . Після передачі гуртожитка в комунальну власність та поділу особових рахунків ОСОБА_1 отримала Ордер на житлове приміщення № 098 серія СР від 20.02.2019 р. на займання кімнати № 26 в будинку АДРЕСА_1 . Посилаючись на вказані обставини позивач та її представник просили задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що її мати, ОСОБА_7 , працювала в БМУ -10 «Укргазстрой» з 01.08.1961 р. по13.03.1968 р. і була звільнена у зв`язку зі скороченням штату. Під час роботи, мати відповідачки ОСОБА_8 , отримала Ордер №305 від 17.09.1966 року на право заняття з родиною у складі із 3-х осіб 2 кімнат № 23, 24 житловою площею 29,75кв.м. в будинку АДРЕСА_1 . Ордер виданий на підставі рішення Ленінського виконкому від 16.09.1966 р, склад сім`ї складав: ОСОБА_9 (чоловік) та ОСОБА_2 (дочка). Після отримання ордеру сім`я ОСОБА_10 вселилися у кімнати 23,24 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 та зареєструвались, відповідачка після досягнення 16-річного віку, тобто з липня 1979 року по теперішній час, зареєстрована за вказаною адресою. В 1999 році батьки відповідачки виїхали до держави Ізраїль на постійне місце проживання, а вона залишилася проживати в даному гуртожитку та переоформила на себе особовий рахунок. На протязі 55 років (1966 року по теперішній час) родина ОСОБА_10 користується кімнатами 23,24 за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 скористалася своїм правом на приватизацію житла та отримала Свідоцтво на право власності від 26.04.2019 р. р/н НОМЕР_5 на кімнати 23,24 та в подальшому зареєструвала своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Стосовно нумерації кімнат ОСОБА_2 пояснила, що секція в якій вона проживає складається з 5-ти кімнат. Перші дві кімнати праворуч займає ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , зазначені кімнати вони займають з 1984 року. Дві кімнати № 23 та №24 в кінці секції зліва та праворуч займає відповідач ОСОБА_2 з 1966 року. Першу кімнату зліва займає ОСОБА_3 , який вселився в зазначену кімнату у 1997 року на підставі посвідчення з БМУ-10. Згідно технічної документації за 2002 рік на гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . взагалі відсутня нумерація кімнат. Під час приватизації ОСОБА_2 надала інженеру тільки інформацію стосовно нумерації своїх кімнат. Яким чином інженер визначав нумерацію інших кімнат в секції їй невідомо.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що відповідач проживає в зазначеному гуртожитку з 15.10.1997 року. Посвідчення № 10 від 15.10.1997 року на право зайняття житлової площі в сімейному гуртожитку ОСОБА_3 було надано на підставі спільного рішення адміністрації БМУ-10 та профспілкової організації для вселення в сімейний гуртожиток за адресою: АДРЕСА_8 . ОСОБА_3 оригінал посвідчення на руки не отримував. Оригінал зазначеного посвідчення був наданий безпосередньо коменданту гуртожитку (прізвище не пам`ятає) для реєстрації ОСОБА_3 за місцем проживання в гуртожитку: АДРЕСА_8 . До цього ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований в гуртожитку для одиноких громадян: АДРЕСА_9 , з 24.06.1985 року. Так як ОСОБА_3 знаходився в черзі на отримання самостійної однокімнатної квартири і квартиру в 1997 році не отримав, адміністрацією БМУ-10 було прийнято рішення надати йому самостійну кімнату в сімейному гуртожитку. Де подівся оригінал Посвідчення № 10 від 15.10.1997 року йому не відомо. В подальшому ОСОБА_3 отримав в БМУ-10 копію зазначеного Посвідчення завіреного печаткою БМУ-10 та надав його в орган приватизації. Під час приватизації надав інженеру інформацію стосовно нумерації своєї кімнати. 17.12.2018 року відповідач уклав з Суворовською районною адміністрацією ОМР «Договір найму житла в будинках комунальної власності» на безстрокове користування кімнатою АДРЕСА_10 гора.

Представник Пересипської районної адміністрації ОМР у судовому засіданні зазначила, що позивачка не перебуває на квартирному обліку у Суворовській районній адміністрації ОМР за місцем її реєстрації тому відсутні підстави для надання їй додаткової житлової площі. Крім того у Пересипської районної адміністрації ОМР відсутні відомості щодо звільнення кімнат в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Просить відмовити у задоволенні позовних вимог пред`явлених до них.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що 17.08.1984 року мати Позивачки - ОСОБА_6 отримала від БМУ №10 АТ «Укргазбуд» посвідчення за №11 на вселення в кімнати №26 та №27 сімейного гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.171). Разом зі ОСОБА_6 у гуртожиток була вселена Позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка на той час була малолітньою дитиною.

05.11.2014 року Позивачка отримала від БМУ №10 ПАТ «Укргазбуд» ордер №11 на її вселення з двома неповнолітніми дітьми в кімнату №26 гуртожитку.

Рішенням ОМР № 4722-V від 07.10.2009 року надано згоду на передачу у комунальну власність м. Одеси гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Виконкому ОМР від 25.08.2016 року № 253 гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 а прийнятий на баланс КП ЖКС «Пересипський».

20.02.2019 року ОСОБА_1 отримала ордер № 098 серія СР від 20.02.2019 р. на жиле приміщення на право заняття житлового приміщення у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_11 на підставі Розпорядження № 43р від 31.01.2019 р.. В зазначеній кімнаті разом з позивачкою зареєстровані діти позивачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25.09.2019 р. позивачка звернулась з заявою до голови Суворовської районної адміністрації ОМР про надання додаткової житлової площі у гуртожитку, посилаючись на те, що кімната № НОМЕР_6 в секції де вона проживає є вільною, тому просила вжити заходи щодо забезпечення реалізації житлових прав в інтересах дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шляхом надання додаткової житлової площі у вигляді кімнати 25 площею 12,4 кв. м у гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Відповіддю Суворовської районної адміністрації ОМР від 22.10.2019 року позивачку було повідомлено, що згідно ч.1 ст. 43 Житлового Кодексу України та п.п. 37,38 «Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень», житлові приміщення надаються тільки тим громадянам, які постійно зареєстровані та проживають у даному населеному пункті і перебувають на квартирному обліку у порядку черговості. Черговість надання житлових приміщень визначається з терміну взяття на облік. ОСОБА_1 на квартирному обліку Суворовської районної адміністрації ОМР не перебуває. Також повідомлено, що даних про звільнення кімнати АДРЕСА_6 гора, 10А у районній адміністрації відсутні. У зв`язку з вищевикладеним, підстав для розгляду зазначеного житлового питання у районній адміністрації відсутні.

Крім того, 20.02.2019 року ОСОБА_6 ( мати позивачки) отримала ордер № 099 серія СР на жиле приміщення на право заняття житлового приміщення у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_12 на підставі Розпорядження № 43р від 31.01.2019 р..

В судовому засідання досліджено оригінал ордеру № 305 від 17 вересня 1966 року, виданого ОСОБА_8 на вселення в дві кімнати № 23,24, площею 29,75 кв.м, у складі 3-х осіб : чоловік ОСОБА_11 та ОСОБА_2 ..

Згідно з відомостей № Р4-10544-ф/л виданої департаментом надання адміністративних послуг ОМР, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою, АДРЕСА_13 з 02.07.1979 року.

17.12.2018 року між Суворовською районною адміністрацією ОМР та ОСОБА_2 укладено договір найму житла в будинках комунальної власності на право безстрокового користування житловим приміщенням кімнат АДРЕСА_3 , АДРЕСА_14 .

Згідно з Свідоцтвом про право власності виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради від 26.04.2019 року за № 12-41695 ОСОБА_2 є власником кім. 23,24, а саме 467/1000 частин, що складає 42,72 кв.м загальної площі у секції гуртожитку за адресою: АДРЕСА_13 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_15 .

Судом встановлено, що ОСОБА_3 надано житлову кімнату № НОМЕР_3 а площею 12,4 кв. м за адресою АДРЕСА_1 гора 10 «а» на підставі Посвідчення № 10 від 15.10.1997 року на право зайняття житлової площі в сімейному гуртожитку. Таке право ОСОБА_3 було надано на підставі спільного рішення адміністрації БМУ-10 та профспілкової організації.

17.12.2018 року між Суворовською районною адміністрацією ОМР та ОСОБА_3 укладено договір найму житла в будинках комунальної власності на право безстрокове користування житловим приміщенням кімнат АДРЕСА_10 . Згідно довідки ( форма 1) № 1015 від 10.12.2018 р. та довідки № К1-328309-ф/л від 06.12.2021 р. ОСОБА_3 зареєстрований на проживає за вказаною адресою з 22.10.1997 р.

Згідно з Свідоцтвом про право власності виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради від 10.04.2019 року за № 12-41685 ОСОБА_3 є власником кімнати АДРЕСА_3 , а саме 194/1000 частин, що складає 17,73 кв.м загальної площі у секції гуртожитку за адресою: АДРЕСА_8 , 23,24, 25, АДРЕСА_15 .

Згідно технічного паспорту, виготовленого 12.12.2002р., по гуртожитку АДРЕСА_1 гора в місті Одесі убачається, що секція третього поверху зліва складається з п`яти житлових кімнат площею 12,2 кв.м, 9,1 кв.м, 12,4 кв. м, 17,0 кв.м, 12,2 кв.м, та загальних приміщень: кухні -9,7 кв.м, вбиральні 0,8 кв.м, ванної кімнати площею 1,3 кв.м, коридору 13,0 кв.м та 1,7 кв. м , вбудованої шафи - 0,4кв.м, 0,4 кв.м, 0.4 кв.м; 0.4 кв.м;0.4 кв.м. При цьому нумерація кімнат у вказаній вище секції має дописку від руки.

Крім того, суду було надано технічний паспорт по секції третього поверху, виготовленого 20.12.2018р. з позначенням нумерації кімнат, які фактично займають сторони у даній справі на теперішній час

В обґрунтування реєстрації місця проживання у кімнатах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 останні надали до суду докази реєстрації за місцем їх проживання, а саме: копію довідки № 783 від 30.05.2017 року, копію Довідки № К1-328309-Ф/л від 06.12.2021р. про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_8 з 23.10.1997 р.; копію довідки № 784 від 30.05.2017 р., копію Довідки № Р1-328261-Ф/л від 06.12.2021 р, копія Довідки № Р4-7610-ф/л від 13.01.2022 р., копія Відомостей №Р4-10544-ф/л, копію Довідки №Р7-25425-ф/л від 01.02.2022р. про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_13 , з 02.07.1979 р.

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів, наведених учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.1 ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

У частині третій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України (ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно ч. 2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Згідно п. 5 ч.1 ст.15 ЖК України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад у межах і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими актами законодавства України, на території району, міста, району в місті здійснюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (частина перша статті 36), а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях (стаття 41), затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов (стаття 39).

За приписами ст.36, 39,41 ЖК України облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради. Громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов - за місцем проживання - виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті. Контроль за станом обліку на підприємствах, в установах, організаціях громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється виконавчими комітетами місцевих рад і відповідними органами професійних спілок.

Відповідно до ст.42 ЖК України жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Згідно ст. 60 ЖК України правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Кабінетом Міністрів України і Українською республіканською радою професійних спілок.

Питання, що регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання, регламентовано Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР і Української Республіканської Ради профспілкових спілок від 11 грудня 1984 р. № 470 (далі за текстом Правила).

Так, згідно п.п. 37,38 Правил жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на квартирному обліку, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, Житловим кодексом УРСР цими Правилами та іншими актами законодавства Української РСР, а також випадків надання жилих приміщень за рішенням Ради Міністрів СРСР і Ради Міністрів УРСР.

Жилі приміщення громадянам надаються за місцем перебування їх на квартирному обліку, за винятком випадків надання жилих приміщень підприємствами, установами, організаціями, що не ведуть квартирний облік, своїм працівникам, які перебувають на обліку в виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання.

Громадянам, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, житловим кодексом УРСР, цими Правилами та іншими актами законодавства Української РСР.

Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Згідно п. 69 Правил на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток N 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі (пункт 73 Правил).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Згідно ч.5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги.

У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Фактично, як убачається зі змісту позовної заяви, позивачка оспорюючи незаконність заняття відповідачами житлових кімнат у гуртожитку, вважає, що саме вона має право на отримання житлових кімнат, а проведена відповідачами приватизація порушує її право на приватизацію займаних нею житлових кімнат, так як змінилась їх нумерація, право на вселення до якої вона отримала. Разом з тим, з боку позивачки суду не надано доказів на те, що ОСОБА_1 зверталась до органу приватизації та їй було відмовлено у такій. Відмови органу приватизації, щодо неможливості реалізувати свої права на передачу у власність кімнати АДРЕСА_16 матеріали справи не містять, що позбавляє суд можливості перевірити, чи взагалі були порушені або порушуються права позивачки в частині неможливості реалізації нею свого права на приватизацію кімнати у гуртожитку.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачка суду не надала.

За таких обставин суд не приймай до уваги посилання ОСОБА_1 , як на підставу заявлених позовних вимог, про порушення її прав на приватизацію належної їй кімнати.

Більш того, слід зауважити, що зміна нумерації кімнат у спірному гуртожитку відбулась після передачі гуртожитку від БМУ-10 до комунальної власності та після того, як відповідачі розпочали реалізовувати своє право на приватизацію кімнат шляхом отримання технічних паспортів у 2018р. При наявності таких суперечностей ОСОБА_1 не обмежена у праві на звернення до органу місцевого самоврядування, зокрема до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради для внесення виправлень у її документах в частині нумерації виділеної їй кімнати, а як наслідок для реалізації свого права на її приватизацію.

Також не заслуговують на увагу посилання позивачки на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 незаконно вселились в займані приміщення та незаконно приватизували кімнати № 23 «а», та 23,24 в гуртожитку АДРЕСА_1 гора в місті Одесі, оскільки таке не підтверджено в судову засіданні.

Суд звертає увагу, що балансоутримувачем спірного гуртожитку було БМУ-10, а згодом Пересипська (колишня Суворовська) районна адміністрація Одеської міської ради, у встановленому законом порядку не пред`являли будь-яких вимог до ОСОБА_2 та/або ОСОБА_3 щодо незаконності займаних ними житлових приміщень.

Будь-яких належних та допустимих доказів на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 незаконно вселились до житлових кімнат в спірному гуртожитку з боку позивачки суду не надано.

Надана з боку ОСОБА_1 копія ордеру № 305 від 17.09.1966р. про право на зайняття ОСОБА_8 житлової кімнати АДРЕСА_3 , площею 12,75 кв.м. суд до уваги не приймає, так як позивачкою не підтверджено оригінальність такого ордеру. Крім того, оглянутий оригінал ордеру№ 305 від 17.09.1966р., наданий з боку ОСОБА_2 спростовує твердження позивачки.

Ордери, які були видані відповідачам на право зайняття ними житлових кімнат у встановленому законом порядку не визнавались недійсними, та з такими вимогами ОСОБА_1 до суду не зверталась.

Крім того, під час судового розгляду ОСОБА_1 зазначала, що порядок користування житловими кімнатами у гуртожитку, які сторони по справі фактично займають на теперішній час, склався коли вона була ще малолітньою та продовжує існувати по сьогоднішній день.

Судом встановлено, підтверджено представником Пересипської районної адміністрації ОМР, та не спростовано ОСОБА_1 , що остання у встановленому законом порядку знаходиться на квартирному обліку та є такою, що потребує поліпшення житлових умов.

Не перебування ОСОБА_1 на квартирному обліку, в порядку встановленому зазначеними вище нормами, вказує на обґрунтованість відповіді Пересипської районної адміністрації ОМР про відмову їй у виділені додаткової кімнати у гуртожитку.

Спірні кімната, на яку претендує ОСОБА_1 не виділялась їй, рішення про видачу ордеру не приймалось.

Зважаючи на викладене, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин по справі, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами, які є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях, є не доведеними в частині порушення її прав та законного інтересу з боку відповідачів по справі. Відтак суд дійшов висновку про відсутність у позивачки порушеного права, яке підлягає захисту, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

VІ. Судові витрати.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.12,13,76,259,263-265,268, 279 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради про визнання приватизацій та свідоцтв про право власності недійсними та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 20 вересня 2023р.

Суддя