Справа № 935/640/21
Провадження № 22-ц/801/1689/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 рокуСправа № 935/640/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) фізична особа - підприємець ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Кучерук І. М. в м. Козятин, дата складання повного рішення 05 червня 2023 року,

в с т а н о в и в :

12 вересня 2021 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача матеріальні збитки в сумі 52 050 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.07.2017 відповідач замовив у позивача виготовлення та встановлення пам`ятника із граніту вартістю 62 000 грн, замовлення було виконано. 02.11.2017 відповідачу стало відомо про те, що стела пам`ятника впала, внаслідок чого пошкоджено його елементи, тому ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про відшкодування витрат, понесених на виготовлення та встановлення пам`ятника, а також відшкодування моральної шкоди. Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10.02.2020 з ФОП ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 62 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 6 200 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 176 грн. 20 коп. судових витрат, рішення набрало законної сили. Позивач вказує, що елементи надгробного пам`ятника, які є цілими та неушкодженими, залишилися у відповідача і останній відмовляється їх повернути, тому просить стягнути завдані йому матеріальні збитки в розмірі 52 050 грн. (вартість будівельних складових, які були використані при установці нагробного пам`ятника).

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що між сторонами існують кондикційні зобов`язання до застосування підлягають положення ст. 1212 ЦК України. Проте ФОП ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів відмови відповідача повернути йому елементи надгробного пам`ятника, на підставі чого суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З таким рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, у якій зазначає, що суд не взяв до уваги, що дані правовідносини регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки це встановлено рішенням у справі № 133/49/18, на підставі якого з нього стягнуті на користь ОСОБА_2 завдані збитки, тому відповідач повинен повернути йому усі складові, що були використані при установці надгробного пам`ятника, які у нього залишилися, проте оскільки їх у нього немає, тому відповідач повинен повернути грошові кошти. Водночас зазначає, що суд безпідставно вважав, що ним не надано належних доказів відмови у поверненні елементів пам`ятника, адже ним надано акти огляду місця поховання.

07 серпня 2023 року відповідач ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Базалицького Р. В., подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, суд дійшов правильного висновку про те, що позивач ФОП ОСОБА_1 не довів свої позовні вимоги. Зауважує, що представником відповідача до суду першої інстанції було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, початок якої слід обраховувати з моменту повідомлення позивача 16.11.2017 року про руйнацію пам`ятника, на яке він не відреагував, не вчинив жодних дій для демонтажу та усунення недоліків. Тому позовна давність сплила у 2020 році, акцентує на недобросовісності ФОП ОСОБА_1 , вважає, що вартість складових пам`ятника була завищена.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частинами 1, 2 статті 367ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні обставини:

-рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10.02.2020 у справі №133/49/18 позов ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 62 000 гривень у відшкодування матеріальної шкоди, завданої неналежним виконанням послуг з виготовлення та встановлення пам`ятника на могилі ОСОБА_3 , 6 200 гривень у відшкодування моральної шкоди та 176,20 гривень судового збору (т.1, а.с.24-27).

-Постановою Вінницького апеляційного суду від 27.05.2020 рішення суду від 10.02.2020 у справі №133/49/18 додаткове рішення від 25.03.2020 у даній справі скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної порушенням прав споживача (т.1, а.с.28-34).

-Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 постанову Вінницького апеляційного суду від 27.05.2020 у справі №133/49/18 скасовано, рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10.02.2020 в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 62 000 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, 6200 грн. у відшкодування моральної шкоди та додаткове рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25.03.2020 залишено в силі. Змінено резолютивну частину рішення суду від 10.02.2020 в частині розподілу судових витрат та стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір у розмірі - 682,08 гривень (т.1, а.с.35-56).

-Згідно калькуляції постаменту, виготовленого на замовлення ОСОБА_2 , вартість складових без встановлення становить 50 200 грн. (а.с.7-8);

-Відповідачем не заперечується, що залишки матеріалів після руйнування пам`ятника ним не повернуто ФОП ОСОБА_1 , натомість ним встановлено новий пам`ятник на могилі дружини.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є правовідносини, які випливають із надання послуг за договором побутового підряду на підставі ЗУ «Про захист прав споживача».

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статей 76-80 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні реальні справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають можливість дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

В справі що розглядається рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10.02.2020 у справі №133/49/18 було частково задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 62 000 гривень у відшкодування матеріальної шкоди, завданої неналежним виконанням послуг з виготовлення та встановлення пам`ятника на могилі ОСОБА_3 , 6 200 гривень у відшкодування моральної шкоди та 176,20 гривень судового збору (т.1, а.с.24-27). Рішення набрало законної сили 07.10.2020 року за результатами касаційного перегляду справи (копія Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року на а.с.35 - 56).

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10.02.2020 у справі №133/49/18 встановлено, що

«10.07.2017 ОСОБА_2 замовив у ФОП ОСОБА_1 послугу із виготовлення та встановлення пам`ятника з каменю на могилі своєї померлої дружини ОСОБА_3 , що підтверджується калькуляцією замовлення, загальна сума якого складає 62 000 гривень, квитанцією до прибуткового касового ордера №87 від 10.07.2017 року, згідно якої ОСОБА_2 10.07.2017 року сплатив відповідачу 20 000 гривень попередньої оплати та фото додатками, з яких видно фотозображення замовлення ОСОБА_2 та вид, після його встановлення 20.09.2017 року.

02 листопада 2017 року ОСОБА_2 дізнався про те, що стела пам`ятнику на могилі його дружини впала, при цьому, пошкодилась сама та пошкодила нижні елементи могили, що підтверджується комісійним актом від 02.11.2017 року, складеним директором Козятинського центрального кладовища Занюком П.Я., в присутності ОСОБА_2 та двох сторонніх громадян ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та фото додатками до нього.

16.11.2017 року ОСОБА_2 , з метою досудового врегулювання спору, направив ФОП ОСОБА_1 лист-претензію, в якій вказав, що падіння стели та пошкодження пам`ятника на його думку сталося з вини неправильного закріплення стели пам`ятника працівниками відповідача. Просив відповідача замінити пошкодженні частини пам`ятника за власний кошт або провести повний демонтаж пам`ятника та повернути йому витрачені ним кошти.

Однак будь-якої відповіді на свою претензію ОСОБА_2 не отримав, а тому, звернувся за захистом своїх прав споживача в судовому порядку.»

Наразі позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів вартості використаних будівельних матеріалів на встановлення пам`ятника, так як з нього на підставі рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10.02.2020 у справі №133/49/18 стягнуто на користь ОСОБА_2 вартість витрачених ним коштів на виготовлення та встановлення надмогильної споруди в розмірі 62 000 грн, а питання повернення йому залишків матеріалів не вирішено.

Згідно з статтями 598, 599 ЦК зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 631 ЦК передбачено, що строком дії договору є час, впродовж якого існують зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частинами 2, 3 ст.1212 ЦК передбачено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї норми за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Аналогічні висновки наведені в постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, на які посилається скаржник.

При цьому Верховний Суд неодноразово зазначав, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст.1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18).

В справі яка розглядається договірні відносини між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинилися виконанням договору: ФОП ОСОБА_1 було виконане замовлення , а ОСОБА_2 воно було оплачене, а також оплачена вартість робіт по встановленню пам`ятника, тобто сторони виконали свої зобов`язання за договором.

ОСОБА_2 як споживач послуг скористався своїм правом закріпленим у статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», на відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням обов`язків ФОП ОСОБА_1 , також судом було присуджено до стягнення на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, при визначенні розміру якої було враховано недобросовісну поведінку ФОП, що встановлено рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10.02.2020 у справі №133/49/18.

Отже, оскільки зобов`язання сторін за договором були припинилися, договір припинив свою дію (стаття 631 ЦК), тому суд першої інстанції вірно застосував до даних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України та відповідач ОСОБА_2 , отримавши відшкодування спричиненої йому шкоди неналежним виконанням робіт з боку ФОП ОСОБА_1 , повинен був повернути останньому використані ним в роботі матеріали, які залишились після руйнації.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач ФОП ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 вартість будівельних складових, які були використані ним при установці нагробного пам`ятника за договором підряду, в розмірі 52 050 грн, на підтвердження чого надав калькуляцію Відповідач не заперечує того, що після руйнації складові надгробної споруди не були ним повернуті ФОП ОСОБА_1 , проте заперечує те, що він взагалі має щось повертати ФОП, однак така його позиція суперечить загальним засадам цивільного обороту (добросовісність) та викладеним вище положенням закону.

Отже, з огляду на вказане, у суду першої інстанції не було підстав стверджувати, що позивач не довів заявлені ним позовні вимоги.

Апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції нічого не зазначив про подану відповідачем заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 94, т.1).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Отже, оскільки апеляційний суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, а рішення суду першої інстанції в цій частині є помилковим, відтак

У своїй заяві про застосування наслідків спливу строку позовної давності відповідач вказав, що він 16 листопада 2017 року з метою досудового врегулювання спору направив ФОП ОСОБА_1 лист-претензію, в якій вказав про падіння стели та пошкодження пам`ятника, при цьому просив його замінити пошкодженні частини за власний кошт або провести повний демонтаж пам`ятника та повернути йому витрачені кошти, що встановлено рішенням Козятинського міськрайонного суду від 10.02.2020 року у справі № 133/49/18, рішення набуло законної сили та даний факт не підлягає доказуванню, а тому саме з цієї дати слід обраховувати початок строку позовної давності для вимог ФОП ОСОБА_1 ..

Апеляційний суд погоджується з таким твердженням відповідача: отримавши лист-претензію, беручи участь в розгляді справи № 133/49/18 ФОП ОСОБА_1 не вживав дій та заходів по поверненню залишків матеріалів, які були ним використані при виконанні робіт. Також апеляційний суд зауважує, що підстав розраховувати строк для звернення до суду з моменту набрання законної сили рішенням Козятинського міськрайонного суду від 10.02.2020 року у справі № 133/49/18 (як про те стверджує позивач) немає, оскільки строк позовної давності обчислюється з моменту події: коли дізнався про падіння стели надгробного пам`ятника ФОП ОСОБА_1 , а не з моменту вирішення спору судом.

Отже, оскільки лист-претензія була направлена 16листопада 2017 року, з позовом ФОП ОСОБА_1 звернувся 12 березня 2021 року, тобто з пропуском 3-річного строку позовної давності,- апеляційний суд виснує, що в задоволенні позову слід відмовити в зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову, проте не з тих мотивів, які слід було навести, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність змінити рішення суду першої інстанції, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Оскільки зміні підлягає лише мотивувальна частина рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2023 року, відтак апеляційний суд не вбачає підстав для перерозподілу судових витрат, понесених сторонами, а судові витрати позивача, понесені ним в апеляційній інстанції, слід залишити за ним.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 - 384, ст. 389 ЦПК, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2023 року змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 травня 2023 року.

Судові витрати фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , понесені ним у апеляційній інстанції, залишити за ним.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук