КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/7150/22 Головуючий у суді І інстанції Буша Н.Д.
Провадження № 22-ц/824/6289/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 пред`явив в суді вказаний вище позов, посилаючись на те, що 12 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 1, на підставі якого ОСОБА_3 передав відповідачу у строкову безпроцентну позику 550 000 грн. На підтвердження передачі коштів ОСОБА_1 складено та надано ОСОБА_3 розписку від 12 вересня 2016 року. Відповідно до пункту 3 договору позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцю грошові кошти в сумі 550 000 грн не пізніше 31 грудня 2021 року.

18 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір цесії № 1 від 18 листопада 2016 року, за умовами якого ОСОБА_3 передав (відступив) позивачу права вимоги за договором позики № 1 від 12 вересня 2016 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . На підставі вказаного договору ОСОБА_2 набув статус кредитора за договором позики № 1 від 12 вересня 2016 року.

Станом на день пред`явлення позову відповідач не виконав свої зобов`язання та не повернув кредитору отримані в позику грошові кошти, а намагання позивача вирішити питання в позасудовому порядку не призвели до повернення позики, а тому позивач був змушений звертатись до суду за захистом своїх права та інтересів.

ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу у розмірі 550 000 грн та судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 12 вересня 2016 року у розмірі 550 000 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 500 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника - адвоката Палієнка А.В. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що відповідач не знайомий із ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , не укладав з ОСОБА_3 договір позики, кошти від останнього не отримував, а надані суду докази є підробкою. Про судове засідання відповідач не був повідомлений, отже заяви до суду не направляв. Про наявність судового рішення був повідомлений родичами, які отримали його засобами поштового зв`язку.

З огляду на викладене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача -адвокат Палієнко А.В.підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції.

Представник позивача - адвокат Глібко В.І. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 12 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 1, на підставі якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 у строкову безпроцентну позику 550 000 грн (а.с. 6).

Згідно із пунктом 3 вказаного договору позичальник зобов`язувався повернути позикодавцю грошові кошти в сумі 550 000 грн не пізніше 31 грудня 2021 року.

На підтвердження отримання зазначених вище коштів позичальник ОСОБА_1 12 вересня 2016 року склав і підписав розписку, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця коштів у вказаній сумі та строк їх повернення (а.с. 7).

18 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав вимоги № 1, за яким ОСОБА_3 передав (відступив) ОСОБА_2 права вимоги за договором позики № 1 від 12 вересня 2016 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 8-11).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що грошове зобов`язання відповідача перед позивачем убачається з розписки, яка підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України.

Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами, є нечинним, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 серпня 2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

У справі, яка переглядається, встановивши, що відповідач взяті на себе договірні зобов`язання не виконав, суд першої інстанції за вимогою позивача дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на його користь суму неповернутих грошових коштів, переданих за договором позики, тобто 550 000 грн, що відповідає вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів не може погодитись із доводами відповідача щодо того, що він не укладав договору позики із ОСОБА_3 , оскільки на їх доведення відповідачем не надано жодного доказу, а отже ці доводи є голослівними.

Слід відмітити, що письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 8 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження взятих на себе позичкових зобов`язань відповідач уклав з ОСОБА_3 письмовий договір позики та видав розписку про позичені гроші. Така форма надана договору за їх бажанням.

З огляду на викладене, наявні в матеріалах справи договір позики і розписка від 12 вересня 2016 року на підтвердження укладеного договору позики у сукупністю із встановленими районним судом обставинами щодо передачі відповідачу від первісного кредитора грошових коштів до їх укладення (складення) містять умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов`язання, передбаченого частиною першою статті 1046 ЦК України і є належними доказами укладення позики вищевказаної грошової суми у розмірі 550 000 грн.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц).

Відповідач під час розгляду справи таку презумпцію не спростував, укладений між ним та ОСОБА_3 правочин не оспорювався як по суті, так і у зв`язку з доводами про його безгрошовість (стаття 1051 ЦК України). Таким чином право вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за договором позики, яке виникло у нього на підставі чинного договору про відступлення прав вимоги від 18 листопада 2016 року, презюмується.

Виходячи з вищенаведеного доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 вересня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній