Справа № 526/2604/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

18.09.2023 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Тараненко Т.І., представника відповідача Пісковець М.М., адвоката Заєць В.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Київським районним судом м. Полтава в залі суду в м. Зіньків обєднану цивільну справу за об`єднаними позовними вимогами

ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до Гадяцької державної нотаріальної контори, місце знаходження: м.Гадяч, вул.Гетьманська, 49, Полтавської області; виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області, юридична адреса: м.Гадяч, вул.Лесі Українки, 3, Полтавської області; ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; приватного нотаріуса Буланкіної Світлани Миколаївни, юридична адреса: АДРЕСА_4 ; треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор", місце знаходження: м.Полтава, пров.Р.Шухевича, 4; ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину нерухомого майна, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно та за позовом ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 правонаступником якої є ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області, ОСОБА_7 , адреса місця знаходження: АДРЕСА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

До Зіньківського районного суду Полтавської області надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до Гадяцької державної нотаріальної контори, місце знаходження: м.Гадяч, вул.Гетьманська, 49, Полтавської області; виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області, юридична адреса: м.Гадяч, вул.Лесі Українки, 3, Полтавської області; ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; приватного нотаріуса Буланкіної Світлани Миколаївни, юридична адреса: АДРЕСА_4 ; треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватне підприєство Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор", місце знаходження: м.Полтава, пров.Р.Шухевича, 4; ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину нерухомого майна, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно та за позовом ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 до ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області, ОСОБА_7 , адреса місця знаходження: АДРЕСА_4 про визнання договору дарування недійсним.

З позову вбачається, що позивач ОСОБА_1 являється спадкоємцем за заповітом частини прав від усього майна ОСОБА_5 . 04 березня 2021 р. приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу С.М. Буланкіною посвідчено свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Згаданим нотаріально посвідченим свідоцтвом охоплено не всі спадкові права, а лише ту частину прав, які містяться в державному реєстрі речових прав нерухомого майна та їх обтяжень. Зокрема, із підстав спадкування ОСОБА_1 не було набуто прав власності на нерухоме майно, що знаходиться у Полтавській області м. Гадяч - житловий будинок, будівлі та споруди по АДРЕСА_3 . У спадкуванні цього майна їй відмовлено в порядку нотаріальної дії у формі постанови. Указане нерухоме майно вона повинна була успадкувати і з підстав набуття зазначеного нерухомого майна спадкодавцем на законних підставах, однак речові права за ним не було зареєстровано. Спадкодавець, ОСОБА_5 , із 28 лютого 1960 р, проживала в шлюбі із ОСОБА_8 , що у свою чергу є спадкодавцем ОСОБА_2 . Подружжя із 1972 року проживали за адресою АДРЕСА_3 , разом із бабусею чоловіка ОСОБА_9 , яка за цією адресою набула прав власника на нерухоме майно у складі та на підставі договору купівлі-продажу в 1972 р. ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Набуте нею нерухоме майно у повному складі знищене та у зв`язку із цим було оформлено право забудови на ОСОБА_6 , який на той час був чоловіком ОСОБА_5 . Нове будівництво закінчене 26 жовтня 1980 р, після смерті ОСОБА_9 . У статусі забудовника зафіксовано чоловіка спадкодавця ОСОБА_6 і засвідчено актом приймання передачі до експлуатації нерухомого майна, від 26 жовтня 1980 р.. Зазначені обставини підтверджені доказами, а саме копіями технічних паспортів на час укладення договору купівлі-продажу і введення в експлуатацію нерухомого майна та актом введення в експлуатацію.

Згідно постанови Полтавського апеляційного суду від 09.12.2019 року справа № 526/857/18 у якій встановлено, що нерухоме майно за адресою АДРЕСА_3 , побудовано спільно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у період зареєстрованого шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності та незаконно оформлене як спадкове майно чоловіка її спадкодавця.

Судом було визнано незаконним прийняте 26.11.1980 р. рішення Гадяцької міської ради народних депутатів та видане свідоцтво на право власності взамін договору купівлі-продажу (дублікат), про оформлення права власності за покійною ОСОБА_9 .

10 березня 1981 року Гадяцькою державною нотаріальною конторою оформлено право власності на нерухоме майно за заповітом за ОСОБА_6 .. У тексті зазначеного свідоцтва міститься посилання на підставу власності рішення від 26.11.1980 року Гадяцької міської ради народних депутатів ,що в початковому часі судом визнане недійсним. Після оформлення спадкового майна за зазначеним свідоцтвом склад нерухомого майна за час шлюбу був змінений ,шляхом добудови до будинку та побудови нової будівлі-гаража. Також у 1986 році побудований гараж, на підставі рішення виконавчого комітету Гадяцької міської ради № 301 від 19.12.1984 року. Крім цього, було прибудовано ванну кімнату та тамбур, що збільшило в розмірах будинок. Згідно до технічних паспортів зафіксовано загальну площу будинку на момент введення в експлуатацію 65,9 м. кв., а після реконструкції загальна площа збільшилася і складала в 1990 р, 72,7 м. кв. Це також не було предметом спірного свідоцтва про права власності із підстав спадкування. Указані перебудови, реконструкції та нове будівництво побудовано за час шлюбу і після смерті ОСОБА_9 не було предметом спадкування, як майно ОСОБА_9 . Не зважаючи на це, було здійснено державну реєстрацію речового права власності, як майно спадкове за чоловіком її спадкодавця, а не як майно на праві спільної сумісної власності подружжя та на підставі правовстановлюючого документу, в якому майно не було зазначено.

Державну реєстрацію речового права власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 204 було зареєстровано 05.04.2017 р, номер запису права власності 19887671 рішенням суб`єкта реєстраційної діяльності Виконавчого комітету Гадяцької міської ради від 10.04.2017 р, ОСОБА_10 , індексний № 34694121. Державна реєстрація здійснена за умов суперечності в заявлених правах та правовстановлюючому документі, свідомо протиправному внесенню записів до державного реєстру прав про склад нерухомого майна, що не відображений у правовстановлюючому документі.

Враховуючи вищевикладене позивач просила суд ухвалити рішення яким визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно в порядку спадкування ОСОБА_6 нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 ,спадкодавця - ОСОБА_9 . Скасувати Державну реєстрацію речового права власності від 05.04.2017 р, номер запису права власності 19887671 за ОСОБА_6 , ідентифікаційний податковий код № НОМЕР_1 , реєстраційний № об`єкту нерухомого майна --204 частка власності на нерухоме майно 1/1 у АДРЕСА_3 ,та скасувати рішення від 10.04.2017 року ,індексний № 34694121 про державну реєстрацію речових прав власності на нерухоме майно у АДРЕСА_3 , прийнятого суб`єктом реєстраційної діяльності - реєстратором виконавчого комітету Гадяцької міської ради Бахмацька Аліною Валеріївною. Визнати недійсним нотаріально засвідчений договір дарування нерухомого майна у АДРЕСА_6 , житловий будинок загальною площею 72,2 м.кв., сарай Б, вбиральня Д, сарай Г,г, літня кухня з погребом В, в, гараж Е, огорожа 1, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_6 , засвідченого приватним нотаріусом Гадяцького РНО Буланкіна С.М. та скасувати державну реєстрацію переходу речового права власності від 11.04.2017 р. на нерухоме майно у АДРЕСА_3 житловий будинок загальною плошею 72,2 м.кв., сарай Б, вбиральня Д, сарай Г.г, літня кухня з погребом В.в, гараж Е, огорожа ОСОБА_3 на підставі нотаріально засвідченого договору дарування № 219 виданого 11.04.2017 р. ПН Гадяцького РНО Буланкіна С.М. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3204. Реєстраційний номер права власності 19912845. Скасувати рішенням про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 11.04.2017 р. індексний номер 34719109 Приватного нотаріуса Буланкіної Світлани Миколаївни адреса: 37300, Полтавська обл., м. Гадяч, Гадяцький р., вул. 50 років Жовтня, 100, НОМЕР СВІДОЦТВА: № НОМЕР_4 . Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН Код № НОМЕР_5 , зареєстрована по АДРЕСА_1 паспорт НОМЕР_6 виданий Ленінським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 29 грудня 1997 р, право власності в порядку спадкування на частку в розмірі 1/4 у нерухомому майні у АДРЕСА_6 , житловий будинок загальною площею 72,2 м.кв., сарай Б, вбиральня Д, сарай Г,г, літня кухня з погребом В, в, гараж Е, огорожа 1, реєстраційний № НОМЕР_2 .

Крім цього з позовом до суду зверталася ОСОБА_5 правонаступником якої є ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області, ОСОБА_7 , адреса місця знаходження: АДРЕСА_4 про визнання договору дарування недійсним.

З даної позовної заяви вбачається, що 28.02.1960 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. 26.10.1980 року було введено в експлуатацію нерухоме майно садиба у складі будинок головна річ, допоміжні будівлі сарай, туалет, погріб, за адресою: АДРЕСА_3 , забудовником зазначений ОСОБА_6 .. В подальшому садиба реконструйована і відбулися кількісні, якісні та вартісні зміни у складі нерухомого майна за час шлюбу, а саме добудовано допоміжні будівлі, гараж і літня кухня. Реконструйована головна річ будинок шляхом добудови приміщення санвузол площею 4.4 м.кв., приміщення тамбур 2.4 м.кв. Здійснений капітальний ремонт, перекриття даху та побудови приміщення мансандри. 28.02.2018 року із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_5 стало відомо, що її чоловік ОСОБА_6 без її згоди та на підставі договору дарування подарував нерухоме майно, яке являється спільною сумісною власністю подружжя, а тому вважає що договір дарування підлягаю визнанню недійсним. Враховуючи зазначене просила суд ухвалити рішення яким визнати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування нерухомого майна від 11.04.2017 року, що складається із житлового будинку загальною площею 72.2 м.кв, літери А-1, сарай -Б, вбиральня Д, гараж Г,г, літня кухня з погребом В,а, гараж Е, огорожа 1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ,укладену між ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

06.02.2023 року до Зіньківського районного суду для розгляду надійшла вищезазначена об`єднана справа.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Зіньківського районного суду Полтавської області від 24.02.2023 року справа передана на розгляд судді Должко С.Р.

Ухвалою суду від 09.03.2023 року судове засідання за вищезазначеними об`єднаними позовними вимогами призначено ро розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 з`явилася в режимі відеоконференції з Київським районним судом м. Полтава, позовні вимоги підтримала, просила задоволити в повному обсязі, відповідач представник Гадяцької державної нотаріальної контори не з`явився, надіслав до суду лист про розгляд справи за відсутності представника, відповідач представник виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області, не з`явився належним чином повідомлений, відповідач ОСОБА_2 з`явився в режимі відеоконференції до Київського районного суду м. Полтава, позовні вимоги не визнав, відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, з`явився її представник адвокат Заєць В.П., позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, відповідач, вона ж і третя особа приватний нотаріус Буланкіна С.М. не з`явилася, третя особа представник ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор" Тукало В.І. з`явився в режимі відеоконференції до Київського районного суду м. Полтава, заперечень проти позову не надав, третя особа ОСОБА_4 не з`явився, належним чином повідомлений.

Суд, заслухавши думку учасників справи, зачитавши позовні заяви позивача, та дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку.

24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по даний час.

Відповідно до рішення Ради Суддів України від 24 лютого 2022 року № 9 щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні Верховна Рада України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні запровадила воєнний стан через вторгнення Росії в Україну.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів.

Рада суддів України вирішила звернути увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист.

З урахуванням положень статті 3 Конституції України про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю рекомендувати зборам суддів, головам судів, суддям судів України у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов пред`являється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 1 ст. 2 Закону «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , 28.02.1960 року зареєстрували шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_11 (т.1 а.с.232).

ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Гадяч Полтавської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_7 (Т1 а.с.233).

ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу від 28 липня 1972 року придбала будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та складається в цілому з будинку жилою площею 25,8 кв. м з допоміжними господарськими прибудовами.

Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння, виданого 26 листопада 1980 року, ОСОБА_9 на праві особистої власності належить в цілому домоволодіння по АДРЕСА_3 . Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Гадяцької міської ради від 26 листопада 1980 року взамін договору купівлі-продажу від 28 липня 1972 року (т.2 а.с.89).

Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 березня 1981 року вбачається, що ОСОБА_6 є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_9 . Спадкове майно складається з вищезазначеного домоволодіння.

10 квітня 2017 року державним реєстратором виконавчого комітету Гадяцької міської ради Бахмацькою А. В. прийнято рішення, індексний номер 34694121, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - домоволодіння в АДРЕСА_3 , за ОСОБА_6 (т.2 а.с.61).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.03.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями майна ОСОБА_5 та успадкували по частці земельну ділянку загальною площею 2,8576 га, кадастровий номер :00:007:0827, яка розташована на території Харковецької сільської ради Гадяцького району Полтавської області та належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 648135 (т.1 а.с.234).

Згідно копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що житловий будинок загальною площею 72,2 кв. м., розташований за адресою АДРЕСА_3 складається з сараю Б, вбиральні Д, сараю Г. г, літньої кухні з погребом В, в, гаража Е, огорожі 1; підстава виникнення права власності, свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 10.03.1981 року ( т.1 а.с.235-236).

З копії акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 26.10.1980 року вбачається, що будівництво домоволодіння розпочато в грудні 1972 року і закінчене в грудні 1974 року та житлове домоволодіння являє собою відокремлений будинок за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 47,0 кв. м. пред`явлене до здачі домоволодіння громадянина ОСОБА_6 ( т.2 а.с.13-14).

З технічного паспорта станом на 16.06.1972 року на садибний ( індивідуальний ) житловий будинок по АДРЕСА_3 вбачається, що він складається з позначених у технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами наступними літерами: житловий будинок літ. А-1, тамбур літ. а, сарай літ. Б1, сарай-прибудова літ. Б2 (т.1 а.с.237-239).

З технічного паспорта станом на 10.07.1980 року на садибний ( індивідуальний ) житловий будинок по АДРЕСА_3 вбачається, що він складається з позначених у технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами наступними літерами: житловий будинок літ. А-1, сарай літ. Б, сарай-прибудова літ. б, погріб -Літ. В, сарай- Літ. Г, вбиральня - літ. Д, сарай -Літ. Е, огорожа №1 (т.1 а.с.240-242).

З технічного паспорта станом на 11.12.1990 року на садибний ( індивідуальний ) житловий будинок по АДРЕСА_3 вбачається, що він складається з позначених у технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами наступними літерами: житловий будинок літ. А-1, сарай- літня кухня літ. Б, погріб -Літ. В, сарай- Літ. Г, вбиральня - літ. Д, сарай -Літ. Е, огорожа №1, гараж- літ. Ж (т.1 а.с.243-245).

З постанови приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Буланкіної С.М. від 27.08.2021 року вбачається, що видати ОСОБА_1 свідоцтво про право власності із підстав спадкування на частку житлового будинку АДРЕСА_3 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 неможливо, оскільки відсутні оригінали документів, що посвідчують право власності спадкодавця на частину житлового будинку (т.1 а.с.246).

ОСОБА_12 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 і її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (т.1 а.с.247).

Відповідно до копії заповіту від 14.07.2020 року вбачається, що ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй земельну ділянку, площею 2,8576 га, кадастровий номер :00:007:0827, розташовану на території Харковецької сільської ради Гадяцького району Полтавської області передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та все інше майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належить їй та на що вона за законом матиме право на день смерті, заповіла синові ОСОБА_2 та доньці ОСОБА_1 в рівних частках кожному з них (т.1 а.с.248).

ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Гадяч Полтавської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_8 (Т1 а.с.249).

Відповідно до договору дарування від 11.04.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Буланкіною С.М. вбачається, що дарувальник ОСОБА_6 безоплатно передає у власність онуці ОСОБА_3 , а обдарована приймає у дар належний дарувальнику будинок з господарськими будівлями під номером АДРЕСА_3 (т.2 а.с.63-64).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області від 26.11.1980 року № 370 про оформлення права особистої власності на будинок по АДРЕСА_3 , вбачається, що рішенням виконкому міської ради народних депутатів № 479 від 14.12.1972 року гр. ОСОБА_9 дозволено побудувати новий будинок замість старого. Будинок збудовано та прийнято в експлуатацію по акту прийомки від 27.10.1980 року та вирішено оформити право власності на ім`я громадянки ОСОБА_9 на жилий будинок, розташований по АДРЕСА_3 , та видати свідоцтво про право особистої власності ( т.2 а.с.82).

Відповідно до копії свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння від 26.11.1980 року вбачається, що вцілому домоволодіння, яке розташоване у АДРЕСА_3 , дійсно належить ОСОБА_9 ( т.2 а.с.89).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Гадяцької міської ради народних депутатів Полтавської області від 19.12.1984 року № 301 вирішено дозволити ОСОБА_6 будівництво гаража по АДРЕСА_3 . ( т.2 а.с.91).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області від 10.04.20017 року вбачається, що в житловому будинку АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (т.2 а.с.97).

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.04.2017 року вбачається, що право власності на житловий будинок загальною площею 72.2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 позначений в технічному паспорті літ А-1,а,а1 1974 року побудови належить на праві приватної власності ОСОБА_6 ( т.2 а.с.98-100).

ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Гадяч Полтавської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_7 (Т2 а.с.219).

ОСОБА_12 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 і її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ( т.2 а.с.223).

ОСОБА_13 та ОСОБА_12 25.12.1961 року зареєстрували шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_14 ( т.2 а.с.223).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.03.2021 року видане приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Буланкіної С.М. спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_6 є його син ОСОБА_2 частки у тому числі з урахуванням частки від якої відмовилася дружина спадкодавця ОСОБА_5 та з урахуванням частки від якої відмовилася дочка спадкодавця ОСОБА_1 та згідно зі ст. 1266 ЦК України є його онука ОСОБА_3 на 1/8 частки та онук ОСОБА_4 на 1/8 частки ,батько яких ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 . Спадкове майно складається з частки транспортного засобу марки ВАЗ, модель-21063, тип транспортного засобу легковий седан-В, номер шасі (кузова,рами) НОМЕР_9 , рік випуску 1992, реєстраційний номер НОМЕР_10 , зареєстрованого 21.04.2004 року Лохвицьким МРЕВ ДАІ ГУМВС України, що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_11 виданого 21.04.2004 року Лохвицьким МРЕВ ДАІ ГУМВС України ( т.3 а.с.3).

Як вбачається з копії спадкової справи № 64/2019 заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_6 з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 . Про відмову від спадщини подали заяви ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ( т.3 а.с.27-40).

Як вбачається з копії спадкової справи № 43/2020 заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ( т.3 а.с.41-58).

Як вбачається з копії спадкової справи № 35 заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_9 з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_6 ( т.3 а.с.27-40). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.03.1981 року спадкоємцем майна ОСОБА_9 , а саме домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 являється ОСОБА_6 ( т.4 а.с.94-100).

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А згідно ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також право приватної власності захищено нормами Основного закону - Конституції України. А саме у відповідності до статті 41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, при цьому у відповідності до ч. 4 ст. 41 право приватної власності є непорушним.

Разом з цим у відповідності до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому як зазначено у

ч. 1 ст. 319 Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Також згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином правочин, який суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства повинен бути визнаний судом недійсним в порядку визначеному чинним законодавством.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Згідно ст. ст. 316-317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 1216 Цивільного кодексу України вказує, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

А згідно ст. 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ч. ч. 1-2 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Стаття 1233 Цивільного кодексу України вказує, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

А згідно ч. ч. 1-2 ст. 1236 Цивільного кодексу України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Судом встановлено, що у квітні 2018 року ОСОБА_5 звернулась до Гадяцького районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Буланкіна С. М. про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування нерухомого майна від 11.04.2017, що складається із житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

06 квітня 2018 року Гадяцьким районним судом Полтавської області було відкрито провадження у цивільній справі № 526/539/18, на підставі вищевказаної позовної заяви.

У травні 2018 року представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_16 , маючи сумнів щодо безспірності підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки не було враховано наявність правовстановлюючого документу - свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 березня 1981 року, виданого на ім`я власника будинку - ОСОБА_6 , підготував новий позов від імені ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування акту індивідуальної дії та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, (цивільна справа № 526/857/18).

Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 23 липня 2018 року зупинено провадження у цивільній справі № 526/539/18 за позовом до ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Буланкіної С. М. про визнання договору дарування недійсним до вирішення спору у цивільній справі № 526/857/18 за позовом ОСОБА_5 до Гадяцької міської ради про визнання незаконним та скасування акту індивідуальної дії, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно до набрання рішенням суду у даній справі законної сили.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року у справі № 526/857/18 ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні позовних вимог до Гадяцької міської ради, виконавчого комітету Гадяцької міської ради Гадяцької державної нотаріальної контори про визнання незаконним та скасування рішення Гадяцької міської ради народних депутатів № 370 від 26.11.1980 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» за адресою: АДРЕСА_3 , визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно в порядку спадкування від 10.03.1981 виданого Гадяцькою державною нотаріальною конторою, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора виконавчого комітету Гадяцької міської ради від 10.04.2017 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_3 .

Не погодившись з вищевказаним рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області, ОСОБА_5 звернулась до Полтавського апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 09 грудня 2019 у цивільній справі № 526/857/18, рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року скасовано в частині відмови в задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Гадяцької міської ради народних депутатів № 370 від 26.11.1980 року про оформлення права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_9 та видане на підставі даного рішення свідоцтво від 26 листопада 1980р про право власності ОСОБА_9 на домоволодіння в АДРЕСА_3 , ухваливши в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Гадяцької міської ради народних депутатів № 370 від 26.11.1980 року про оформлення права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_9 та видане на підставі даного рішення свідоцтво від 26 листопада 1980 р. про право власності ОСОБА_9 на домоволодіння, в АДРЕСА_3 . В іншій частині рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року залишено без змін.

Слід зауважити, що рішення Гадяцького районного суду від 11 вересня 2019 року скасовано з підстав, що свідоцтво від 26 листопада 1980 року про право власності ОСОБА_9 на домоволодіння в АДРЕСА_3 видано на померлу особу, що є порушенням статей 9-11 ЦК УРСР (в ред. 1963 року).

Крім цього, відповідно до окремої думки судді Бутенко С.Б., позивачка ОСОБА_5 , вважаючи себе власником спірного нерухомого майна, повинна була цікавитись правовстановлюючими документами на домоволодіння та довідатися про порушення свого права на спільно набуте майно подружжя реєстрацією права власності на це майно за ОСОБА_6 , та здійснити захист своїх прав у строки, встановлені законом. Поважних причин, що позбавляли її такої можливості на протязі майже 38 років позивачка не навела та відповідних обставин суду не доводила.

Твердження позивачки, що про порушення свого права вона дізналася лише у травні 2018 року, коли подала позов про визнання недійсним договору дарування від 11 квітня 2017 року, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 було відомо про набуття відповідачем ОСОБА_6 права на вказане домоволодіння по АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_9 , а отже, факт належності спірного майна відповідачеві ОСОБА_6 , як роздільного майна подружжя (стаття 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України), нею не заперечувався, що спростовує доводи заявника про її необізнаність про реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_6 ..

Постановою Верховного суду від 14 липня 2021 року у справі № 526/857/18 касаційну скаргу позивача в інтересах якого діяв адвокат Олефір Андрій Олександрович, залишено без задоволення. Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року у нескасованій судом апеляційної інстанції частині та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 грудня 2019 року залишено без змін.

ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Гадяч Полтавської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_7 (Т2 а.с.219).

ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Гадяч Полтавської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_8 (Т1 а.с.249).

Після набрання рішенням суду у цивільній справі № 526/857/18 законної сили у справі за позовом ОСОБА_5 до Гадяцької міської ради про визнання незаконним та скасування, акту індивідуальної дії, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно законної сили, поновлено провадження у цивільній справі № 526/539/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Буланкіна С. М. про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування від 11.04.2017 нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_3 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 06 травня 2021 року у цивільній справі 526/539/18 до участі у справі, на підставі поданих заяв правонаступників залучено правонаступника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1 , та правонаступника відповідача, ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , а в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог що до предмета спору, ОСОБА_4 , оскільки, як було встановлено судом з матеріалів спадкової справи № 64/2019 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 , спадщину прийняв онук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , тому рішення у справі може вплинути на його права, пов`язані зі спадковим майном.

Відповідно до ч. 1ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно, користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Проте, у порушення вищезазначеної статті 08 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Гадяцького районного суду Полтавської області з позовом до Гадяцької державної нотаріальної контори, виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Буланкіної Світлани Миколаївни, треті особи: Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину нерухомого майна, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 06 грудня 2021 року у справі № 526/2604/21 ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі за її позовом до Гадяцької державної нотаріальної контори, виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Буланкіної Світлани Миколаївни, треті особи: Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину нерухомого майна, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно, з підстав визначених у п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, - суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 оскаржила її в Полтавському апеляційному суді, подавши апеляційну скаргу.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 17.03.2022 у справі № 526/2604/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 06 грудня 2021 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду.

Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 26 вересня 2022 року цивільну справу № 526/539/18 за позовом правонаступника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_1 до правонаступника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особа: приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Буланкіна Світлана Миколаївна, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та цивільну справу №526/2604/21 за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право, на спадщину нерухомого майна, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно об`єднано в одне провадження та присвоєно їм спільний номер №526/2604/21.

У позові ОСОБА_1 просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно в порядку спадкування ОСОБА_6 нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , спадкодавця - ОСОБА_9 . Скасувати Державну реєстрацію речового права власності від 05.04.2017, номер запису права власності 19887671 за ОСОБА_6 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 204 частка власності на нерухоме майно 1/1 у АДРЕСА_3 , та скасувати рішення від 10.04.2017, індексний номер №34694121 про державну реєстрацію речових прав власності на нерухоме майно у АДРЕСА_3 , прийнятого суб`єктом реєстраційної діяльності - реєстратором виконавчого комітету Гадяцької міської ради Бахмацькою Анною Валеріївною. Визнати недійсним договір дарування нерухомого майна у АДРЕСА_3 , житловий будинок загальною площею 72,2 м.кв., сарай Б, вбиральня Д, сарай Г,г, літня кухня з погребом В.в., гараж Е, огорожа 1, реєстраційний № НОМЕР_2 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 , засвідчений приватним нотаріусом Гадяцького РНО Буланкіна С.М. та скасувати державну реєстрацію переходу речового права власності на нерухоме майно. Визнати за ОСОБА_17 право власності в порядку спадкування на частку в розмірі 1/4 у спірному нерухомому майні.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року у справі №526/857/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Гадяцької міської ради народних депутатів № 370 від 26.11.1980 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» за адресою: АДРЕСА_3 , визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно в порядку спадкування від 10.03.1981 виданого Гадяцького державною нотаріальною конторою, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, виконавчого комітету Гадяцької міської ради від 10.04.2017 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_3 .

Постановою Полтавського апеляційного суду від 09 грудня 2019 у цивільній справі, рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року скасовано в частині відмови в задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Гадяцької міської ради народних депутатів № 370 від 26.11.1980 року про оформлення права власності на нерухоме майно за ОСОБА_9 та видане на підставі даного рішення свідоцтво від 26 листопада 1980р про право власності ОСОБА_9 на домоволодіння в АДРЕСА_3 , ухваливши в цій частині нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано вищевказане рішення виконавчого комітету Гадяцької міської ради народних депутатів та видане на його підставі свідоцтво віл 26 листопада 1980 року про право власності ОСОБА_9 на домоволодіння в АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, позивачем ОСОБА_1 не спростовано судових висновків, постановлених у ході розгляду справи № 526/857/18 у першій, апеляційній та касаційній інстанціях про відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.03.1981, виданого Гадяцькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_6 , для визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора виконавчого комітету Гадяцької міської ради від 10.04.2017 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_3 .

Враховуючи наявність свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що видавалось на ім`я ОСОБА_6 , предметом якого був спірний будинок, вказане майно не може бути предметом поділу спільного майна подружжя. Саме це свідоцтво про право на спадщину було єдиним правовстановлюючим документом на нерухоме майно.

ОСОБА_5 - дружина ОСОБА_6 за життя не намагалася доводити, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 є спільним майном подружжя та є предметом спільної сумісної власності, що також узгоджується зі змістом окремої думки судді Бутенко С.Б., висловленої у ході розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 вересня 2019 року у справі №526/857/18.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що ОСОБА_6 - рідний дід відповідача ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 березня 1981 року був єдиним власником спірного житлового будинку та виявив бажання подарувати свій будинок внучці ОСОБА_3 , про що також було відомо його дружині. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, як підстава права власності, ніким, в тому числі дружиною ОСОБА_6 - ОСОБА_5 , не оспорювалось більше, ніж 38 років.

Крім цього, приватний нотаріус Миргородського (Гадяцького) районного нотаріального округу Полтавської області Буланкіна С.М., 11.04.2017 року на момент посвідчення договору дарування будинку між дарувальником ОСОБА_6 та обдарованою, ОСОБА_3 , пересвідчилась у тому, що дарувальник був єдиним власником нерухомого майна.

Слід зазначити, що, як передбачено законом, саме дарувальник несе відповідальність за збитки, що, завдані обдаровуваному, якщо він знав або повинен був знати про те, що річ йому не належить або був не вправі розпоряджатися майном, але не попередив про це обдаровуваного.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати : в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст.717 ЦК України).

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).

За умовами оскаржуваного договору дарування, підписаного сторонами дарувальник ОСОБА_6 подарував, а обдарована ОСОБА_3 прийняла у дарунок будинок, тобто договір є виконаним з моменту прийняття дарунку і інших умов для його виконання він не містить.

Сторони (дарувальник та обдаровувана) підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимого чи удаваного.

Відповідно до статей 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень.

Належних та допустимих доказів наявності умислу всіх сторін правочину на укладення фіктивного правочину позивач ОСОБА_1 не надала, відповідач ОСОБА_3 наявність такого умислу не підтвердила, а доводи ОСОБА_1 про те, що спірний будинок є предметом спільного майна подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є безпідставними, а тому позовні вимоги в частині визнання договору даруваання недійсним задоволенню не підлягають.

Що стосується позовної вимоги в частині визнання недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно в порядку спадкування ОСОБА_6 нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , спадкодавця - ОСОБА_9 , то суд виходить з наступного:

У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми, у тому числі щодо обсягу спадкової маси та кола спадкоємців за законом Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР).

Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (стаття 525 ЦК УРСР).

Відповідно до статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або його частину (не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР).

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК УРСР).

Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Як було встановлено судом відповідно до копії свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння від 26.11.1980 року вбачається, що вцілому домоволодіння, яке розташоване у АДРЕСА_3 , дійсно належить ОСОБА_9 (т.2 а.с.89). З копії спадкової справи № 35 заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_9 з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_6 (т.3 а.с.27-40). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.03.1981 року спадкоємцем майна ОСОБА_9 , а саме домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 являється ОСОБА_6 ( т.4 а.с.94-100), тобто саме спадкоємець ОСОБА_6 був власником домоволодіння, яке розташоване у АДРЕСА_3 , а не ОСОБА_5 , а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується позовної вимоги в частині скасування державної реєстрації речового права власності від 05.04.2017 р, номер запису права власності 19887671 за ОСОБА_6 , ідентифікаційний податковий код № НОМЕР_1 , реєстраційний № об`єкту нерухомого майна 204 частка власності на нерухоме майно 1/1 у АДРЕСА_3 , та скасування рішення від 10.04.2017 року, індексний № 34694121 про державну реєстрацію речових прав власності на нерухоме майно у АДРЕСА_3 , прийнятого суб`єктом реєстраційної діяльності-реєстратором виконавчого комітету Гадяцької міської ради Бахмацька Аліною Валеріївною, то суд виходить з наступного

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Згідно ч. 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

У відповідності до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та доданих до неї документів державний реєстратор може прийняти одне із рішень: про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або про відмову в державній реєстрації; у свою чергу, відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень може мати місце за наявності вичерпних підстав, визначених Законом.

Судом встановлено, 05.04.2017 з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернувся ОСОБА_6 , який окрім інших документів для реєстрації надав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10.03.1981 року, видане державним нотаріусом Гадяцької державної нотаріальної контори Солодовник Н.С. за № 198, відповідно до якого житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрований у Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за ним та записаний у реєстрову книгу № 13 за реєстровим номером 1369 від 18 березня 1981 року.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права -володіння користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України ). Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для скасування державної реєстрації речового права власності від 05.04.2017 р, номер запису права власності 19887671 за ОСОБА_6 , ідентифікаційний податковий код № НОМЕР_1 , реєстраційний № об`єкту нерухомого майна 204 частка власності на нерухоме майно 1/1 у АДРЕСА_3 , та скасування рішення від 10.04.2017 року, індексний № 34694121 про державну реєстрацію речових прав власності на нерухоме майно у АДРЕСА_3 , прийнятого суб`єктом реєстраційної діяльності- реєстратором виконавчого комітету Гадяцької міської ради Бахмацькою Аліною Валеріївною, оскільки державним реєстратором проведено державну реєстрацію майна, у відповідності до норм діючого законодавства на підставі правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок. Крім цього суд звертає увагу на те ,що відповідно до копії акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 26.10.1980 року забудовником будівлі розташованої на садибі АДРЕСА_3 був саме ОСОБА_6 ( т.2 а.с.13).

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Щодо інших доводів сторін, то Європейський суд з прав людини неодноразово зазначає (Рішенням ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява № 4909/04, п. 58 Рішення)), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, п. 29).

Враховуючи вище викладене, а також те, що позивачем не наведено обставин та не надано доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 не належав спадкодавцю ОСОБА_5 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому посилання позивача ОСОБА_1 на обставини зазначені в об`єднаних позовних вимогах є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Окрім того відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Згідно зі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ст.41 Конституції України, Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268, 354 ЦПК України, ЗУ "Про судовий збір", суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні об`єднаних позовних вимог ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до Гадяцької державної нотаріальної контори, місце знаходження: м.Гадяч, вул.Гетьманська, 49, Полтавської області; виконавчого комітету Гадяцької міської ради Полтавської області, юридична адреса: м.Гадяч, вул.Лесі Українки, 3, Полтавської області; ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; приватного нотаріуса Буланкіної Світлани Миколаївни, юридична адреса: АДРЕСА_4 ; треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор", місце знаходження: м.Полтава, пров.Р.Шухевича, 4; ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину нерухомого майна, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно від 05.04.2017 року, номер запису права власності 19887671 та визнання недійсним договору дарування №219 виданого 11.04.2017 року приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Буланкіної С.М., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3204, реєстраційний номер права власності 19912845, скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 11.04.2017 року, індексний номер 34719109 приватного нотаріуса Буланкіної С.М., визнання права власності на нерухоме майно та за позовом ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 правонаступником якої є ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області, ОСОБА_7 , адреса місця знаходження: м.Гадяч, вул.50 років Жовтня, 100, Полтавської області про визнання договору дарування від 11.04.2017 року недійсним - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за на слідками апеляційного перегляду.

Написано власноручно.

Повний текст рішення виготовлено 22 вересня 2023 року.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області С.Р. Должко