Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Шумило Н.Б.

за участю секретаря судового засідання Кравчук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад оставин справи

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку окрім нього зареєстровані його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 , однак його син у вказаному будинку фактично не проживає з 2018 року, що підтверджується актом про фактичне не проживання особи від 09.05.2023 р. Вказує, що відповідач не проживає в зазначеному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в будинку не має. Також зазначив, що перешкод в користуванні жилим приміщенням ні він, ні інші особи відповідачу не чинили. Відповідач зараз фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказує, що реєстрація відповідача у спірному будинку створює йому перешкоди в користуванні житлом та порушує його права як власника, зокрема, не може отримати субсидію на оплату комунальних послуг.

Процесуальні дії по справі, заяви сторін

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.06.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Також даною ухвалою встановлено строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення.

Позивач у судове засідання 19.09.2023 не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. При цьому, 19.09.2023 року до суду від позивача поступило клопотання, в якому просить розгляд справи провести без його участі, також зазначено, що свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. До клопотання просить долучити Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.08.2023 з доказами направлення такої іншому учаснику справи.

Враховуючи подане клопотання, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача, що відповідає вимогам ч.3 ст. 211 ЦПК України.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. При цьому, 12.09.2023 до суду від відповідача ОСОБА_2 поступив відзив на позовну заяву, в якому зазначив що фактично не проживає за адресою АДРЕСА_1 з 2018 року, щодо задоволення позовних вимог незаперечує.

За наведеного, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 42525596 від 19.08.2015 наданим реєстраційною службою Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області (а.с. 7-8).

Згідно довідки Сюртівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області № 492/02-28 від 31.05.2023 року слідує, що така видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканцю АДРЕСА_1 , в тім, що до складу його сім`ї входять: дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

З копії Акту про фактичне не проживання особи №09/02-28 від 09.05.2023 р. вбачається, що жителі села Тийглаш, що нижчепідписалися підтверджують, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично не проживає з 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний акт підписаний сусідами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та секретарем сільської ради ОСОБА_6 (а.с. 10).

Крім того, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №344361778 від 28.08.2023 вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 .

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку.

Застосоване судом законодавство, позиція суду та оцінка доводів

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особамає право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Крім того, згідно ч.1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Оскільки відповідач є сином позивача, зареєстрований у спірному будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, при цьому не проживає у такому, тому може втратити право на користування житлом на підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України.

Крім того, згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом, з матеріалів справи встановлено, що позивач є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач є зареєстрованим у спірному будинку, однак в такому не проживає з 2018 року, що підтверджується долученим до матеріалів справи актом про не проживання особи, від 09.05.2023 року, який підписаний сусідами та секретарем сільської ради.

Суду не було надано жодних доказів, які б свідчили, що він вимушено залишив спірне житло, відтак ним не доведено, що існували обставини, які унеможливили його проживання у будинку позивача з поважних причин та бажання залишитися проживати у ньому.

Доказів на підтвердження укладення між відповідачем та позивачем будь-яких договорів, на підставі яких за ними б зберігалося право користування спірним житлом також надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи.

При цьому, суд приймає до уваги позицію відповідача викладену у відзиві на позовну заяву, в якому зазначив, що з 2018 року фактично не проживає за адресою АДРЕСА_1 , та не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Із змісту позовної заяви слідує, що реєстрація відповідача у спірному будинку належному позивачу на праві приватної власності порушує права останнього передбачені ст. ст. 317, 119, 321 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном.

Стаття 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як убачається з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Суд, також оцінює вимоги позивача про визнання припиненим права відповідача на користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і вважає, що припинення права користування відповідачем спірним будинком відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання тривалий час, не бере участі в його утриманні, та не надав суду доказів щодо правових підстав користування спірним житлом.

З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, те, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації понад один рік, судом під час розгляду не встановлено поважності причини його відсутності чи наявність домовленості між ним і власником житла щодо порядку користування будинком, а також те, що відповідач позов визнав, таке визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 228, 229, 247, 258, 259, 263- 265, 273, 279 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391, 401-406 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду складено 19 вересня 2023 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області Н.Б. Шумило