СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/23125/21

пр. № 2/759/420/23

13 вересня 2023 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - П`ятничук І.В.,

за участю секретаря - Марус А.О.,

представника позивачів ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

представника третьої особи - Дьоміної Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маматова Вікторія Валеріївна, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 12.10.2021 року звернулись до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маматова Вікторія Валеріївна, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» про витребування майна з чужого незаконного володіння, яким просять витребувати від ОСОБА_5 квартиру під АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати по справі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, 01.07.2008 року ОСОБА_6 було придбано квартиру під АДРЕСА_1 . Квартира є спільною власністю подружжя, так як була придбана в шлюбі з ОСОБА_4 .

Подальшому квартира була передана в іпотеку для забезпечення кредитного договору № 4 від 09 жовтня 2008 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк аваль» та ОСОБА_3 .

Зазначили, що 30 листопада 2010 року Святошинським районним судом м. Києва стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму боргу в розмірі 1016110,41 грн.

В ході проведення виконавчих дій ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві було арештовано та передано на реалізацію спірну квартиру.

27 червня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. було видано свідоцтво, відповідно до якого спірна квартира на праві власності належить ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції.

26 березня 2013 року державним реєстратором було здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за Київською регіональною дирекцією ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Вказали, що відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/14156/17 від 12.07.2018р. та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2018 року реєстрація права власності за банком була скасована, оскільки спірна квартира перебувала під арештом на підставі постанови про арешт майна № 29081938 від 05.10.2011 року ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві.

Крім того, зазначили, що в 2019 році право власності на квартиру знову було зареєстровано за ОСОБА_6 .

Після розірвання шлюбу на підставі рішення суду по справі № 759/8038/20 спірна квартира була поділена між подружжям.

Право власності на спірну квартиру в період до 30.06.2021 р. було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за двома співвласниками: за гр. ОСОБА_3 (1/4 частина) та ОСОБА_4 (3/4 частини).

Зазначили, що 30.06.2021 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маматовою В.В. було посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , відповідно до якого право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_5 .

Підставою внесення запису про право власності стало Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 59026173 від 30.06.2021р.

Крім того, зазначили, що 19.11.2019 року Святошинським районним судом м. Києва було винесено рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним правовстановлюючого документа на квартиру, а саме свідоцтва виданого приватним нотаріусом 27.06.2012 року Київській регіональні дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 08.09.2021 постанову про задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 було задоволено частково, частково.

На підставі викладено та керуючись ст.ст. 317, 319, 387, 388 ЦК України просили задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у поданому 27.01.2022 року відзиві.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у поданих до суду 07.02.2022 року письмових поясненнях.

Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини справи та дійшов до наступних висновків.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01.07.2008 року належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 8).

09.10.2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 4, відповідно до умов якого ОСОБА_3 було отримано кредит в сумі 99960,00 доларів США.

На забезпечення виконання умов кредитного договору від 09.10.2008 року між ОСОБА_3 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» 09.10.2008 року було укладено договір іпотеки № 2116 та надано в іпотеку нерухоме майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

09.10.2008 року ОСОБА_4 було надано нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої останньою було надано згоду на передачу в іпотеку ОСОБА_3 набутої ними у зареєстрованому шлюбі квартиру АДРЕСА_2 , для забезпечення кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.11.2010 року у справі № 2-2772/2010, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.04.2011 року розірвано кредитний договір № 4 від 09.10.2008 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» суму боргу в розмірі 1014290,41 грн. та 1820,00 грн. судових витрат (т.1 а.с. 164-166).

25.05.2011 року Святошинським районним судом м. Києва на виконання рішення суду було видано виконавчий лист.

У ході проведення виконавчих дій ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві було арештовано та передано на реалізацію майно боржника ОСОБА_3 , а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

27.06.2012 року приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. на підставі постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу по ВП № 29081938 від 23.05.2012 року та акту державного виконавця про передачу майна стягувачу, затвердженого в.о. начальника ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 23.05.2012 року видано свідоцтво про належність ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на праві власності квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 80,9 кв.м. (т.1 а.с.9).

26.03.2013 року державним реєстратором було здійснено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за Київською регіональною дирекцією ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.11.2019 року по справі № 759/6680/12 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва, приватного нотаріуса КМНО Верповської О.В. про визнання недійсним свідоцтва, дублікату свідоцтва, постанови про передачу майна, акту державного виконавця про передачу майна було відмовлено, яке постановою Київського апеляційного суду від 11.03.2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08.09.2021 року по цивільній справі № 759/6680/14 рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19.11.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11.03.2020 року змінено, та викладено їх мотивувальну частину у редакції даної постанови (т.1 а.с. 16-21).

Крім того, постановлю Київського апеляційного суду від 10.03.2021 року у справі № 759/8038/20 апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2020 року у справі № 759/8038/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя було відмовлено (т.1 а.с. 22-27).

Постановою Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 759/8038/20 постанову Київського апеляційного суду від 10.03.2021 року залишено без змін (т. 1 а.с. 174-181).

30.06.2021 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_5 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 61-66).

Крім того, 30.06.2021 року між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_5 було укладено акт приймання-передачі до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Маматовою В.В. відповідно до якого продавець передав, а покупець ОСОБА_5 прийняв нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 67-68).

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Тобто, особа яка звернулась до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володіння відповідача.

Так, в постанові Верховного Суду в складі у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року (справа №639/7253/18) міститься правовий висновок, згідно якого положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правову природу спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а тому відсутні і підстави для стягнення із відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 192, 193, 524, 526, 530, 545, 625, 1046-1050 ЦК України, ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маматова Вікторія Валеріївна, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.В. П`ятничук