КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 939/769/22 Головуючий у суді І інстанції Герасименко М.М.
Провадження № 22-ц/824/7466/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 24 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Бородянська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 пред`явив в суді вказаний вище позов, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме на: частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 ; право на земельну частку (пай) в КСП «Дружба», с. Нове Залісся Бородянського району Київської області, розміром 1,66 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж частки в натурі. Після смерті батька позивач доглядав за спадковим майном.

Під час звернення позивача до Здвижівської сільської ради з метою виділення йому земельної ділянки стало відомо про заповіт, складений 29 вересня 2004 року батьком на його ім`я. Про наявність вказаного заповіту йому нічого не було відомо.

Отримавши 17 серпня 2021 року дублікат вказаного заповіту, позивач звернувся до нотаріуса з метою прийняття спадщини, але нотаріусом було роз`яснено, що він пропустив шестимісячний строк, встановлений законом для прийняття спадщини.

Враховуючи факт необізнаності про наявність заповіту на його ім`я, ОСОБА_1 просив визначити йому додатковий строк в три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 24 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги практику Верховного Суду у справах № 565/1145/17, № 642/2539/18, № 761//42165/17, № 315/765/14, відповідно до якої необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною для поновлення строку для прийняття спадщини.

Позивач вважає, що нотаріус порушила вимоги статті 63 Закону України «Про нотаріат», не повідомивши про наявність заповіту на його ім`я.

Крім того, суд не взяв до уваги недобросовісність дій його матері ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину і приховала від нього наявність заповіту. На обґрунтованість своєї позиції щодо недобросовісності дій ОСОБА_2 посилається на постанову Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 130/217/18.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 був учасником оформлення спадкових прав ОСОБА_2 , оскільки від її імені подавав заяви про прийняття нею спадщини, оскільки був її представником, а також спадкоємцем першої черги за законом. При цьому про наявність заповіту йому було відомо, заповіт зберігався у нього, що підтвердила допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 . У 2021 році ОСОБА_1 отримав в сільській раді дублікат заповіту замість втраченого, про що міститься відмітка на цьому дублікаті. Наведене свідчить, що позивач володів саме примірником заповіту. На спростування позиції скаржника щодо практики вирішення Верховним Судом спорів у подібних правовідносинах, ОСОБА_2 посилається на постанову Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 671/308/20.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача -адвокат Горбаченко М.О. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Науменко В.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення районного суду без змін.

Бородянська державна нотаріальна контора надіслала заяву про розгляд справи без участі її представника, заперечень не має.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є сином, а відповідач дружиною ОСОБА_3 (а.с. 14, 46 зв.).

Згідно із заповітом від 29 вересня 2004 року, посвідченим секретарем виконкому Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області Сергієнко О.В., дублікат якого видано 17 серпня 2021 року, ОСОБА_3 заповів все належне йому майно ОСОБА_1 . Заповіт внесено до Спадкового реєстру 13 березня 2006 року (а.с. 15, 86).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 10).

ОСОБА_3 належало на праві власності таке майно:

- частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ;

- частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 ;

- право на земельну частку (пай) в КСП «Дружба», с. Нове Залісся Бородянського району Київської області, розміром 1,66 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж частки в натурі (а.с. 53, 57-58, 47).

З матеріалів спадкової справи № 736/2005 (а.с. 44-62) встановлено, що 15 листопада 2005 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до Бородянської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_3 на право на земельну частку (пай). У вказаній заяві нотаріусом встановлено факт прийняття ОСОБА_2 спадщини за постійним проживанням разом із спадкодавцем по день його смерті.

У той же день відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) в КСП «Дружба», с. Нове Залісся Бородянського району Київської області, розміром 1,66 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж частки в натурі.

21 жовтня 2006 року до нотаріальної контори звернувся позивач ОСОБА_1 , який діяв від імені ОСОБА_2 , із заявою, у якій просив видати на ім`я його довірителя свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_3 на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У той же день на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину вказаного житлового будинку.

08 липня 2011 року до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , із заявою, в якій просила видати на ім`я її довірителя свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_3 на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

У той же день на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину цього житлового будинку.

Свідок ОСОБА_4 в суді першої інстанції пояснила, що вона є племінницею позивача та онукою відповідача, оскільки її мати та позивач є рідними братом та сестрою. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід - ОСОБА_3 . На похоронах діда були присутні вона, її мама, бабуся ОСОБА_2 та дядько ОСОБА_1 зі своєю сім`єю. Зі слів її мами та бабусі їй відомо, що після того як пройшло шість місяців з дня смерті дідуся між її мамою, дядьком та бабусею відбулася розмова, у ході якої вони вирішили оформити усю спадщину на бабусю, а оформленням спадщини на ім`я останньої буде займатися дядько (позивач). У подальшому, оскільки бабуся повідомила, що не усю спадщину оформлено, у 2011 році свідок, її мати, бабуся та дядько зібрались, у ході розмови вирішили оформити іншу частину майна також на бабусю, остання надала довіреність на представлення її інтересів та свідок оформила іншу частину спадщини на бабусю. Зауважила, що у 2011 році особисто при ній ОСОБА_1 зазначив, що нехай усе майно буде у купі. Її мама також не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки вони так домовились, що усе оформлять на бабусю. Свідок також вказала, що особисто бачила у позивача оригінал заповіту у 2014 році, коли надавала останньому консультацію щодо кредиту. Заповіт перебував серед документів, наданих їй позивачем. Вона прочитала його зміст та спитала, чи не буде дядько оформляти спадщину за вказаним заповітом, на що дядько відповів, що вони вже вирішили, що усе майно буде оформлено на матір.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є сином спадкодавця ОСОБА_3 , тобто спадкоємцем першої черги до майна спадкодавця. Позивач був обізнаний з фактом смерті свого батька та наявністю спадкового майна, а отже і з фактом відкриття спадщини на таке майно.

Відтак, незалежно від обізнаності позивача про наявність заповіту на його ім`я, позивач міг реалізувати своє волевиявлення на прийняття спадщини після смерті батька як спадкоємець першої черги за законом шляхом подачі відповідної заяви до нотаріуса у встановлений шестимісячний строк, тобто, якщо позивач бажав би прийняти спадщину, мав можливість звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, однак цього не зробив.

У випадку якби позивач не був спадкоємцем першої черги він дійсно б не мав підстав звертатися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, аж доки б не дізнався про існування заповіту і така обставина могла бути підставою для подання заяви про надання додаткового строку. Такий висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 671/308/20.

У зв`язку з цим, на думку суду першої інстанції, не мають істотного значення доводи позивача про неповідомлення його нотаріусом про відкриття спадщини та наявність заповіту. Крім того, як встановлено судом, позивач, діючи в інтересах відповідача, оформлюючи у 2006 році на її ім`я спадкові права після смерті ОСОБА_3 , знав про наявність спадкового майна та не повідомив нотаріуса про наявність інших спадкоємців першої черги за законом, що свідчить про свідоме небажання прийняти спадщину після смерті його батька.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками першої інстанції враховуючи таке.

За загальними положеннями про спадкування, встановленими ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини;право на спадкування мають особи, визначені в заповіті; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу; у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (статті 1216, 1218, 1220, 1222, 1223, 1261, 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно із частиною першою, другою статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду: від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За загальним правилом, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що позивач ОСОБА_1 є сином спадкодавця ОСОБА_3 та був обізнаний про факт його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже й про відкриття спадщини у зв`язку з його смертю.

Відтак, незалежно від обізнаності про існування заповіту, позивач міг реалізувати своє волевиявлення на прийняття спадщини після смерті батька як його потенційний спадкоємець першої черги за законом шляхом подачі відповідної заяви до нотаріуса у встановлений шестимісячний місячний строк.

З огляду на це, не мають істотного значення доводи апеляційної скарги про неповідомлення його нотаріусом про відкриття спадщини відповідно до вимог статті 63 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на час відкриття спадщини.

В свою чергу обґрунтованими є висловлені судом сумніви у достовірності твердження позивача про необізнаність щодо існування заповіту батька на його ім`я, зважаючи на показання свідка. Підстав ставити під сумнів ці показання у суду не було.

Суд першої інстанції правильно констатував, що обставини, на які посилався позивач, не є поважними (пов`язаними з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій) причинами пропуску строку для прийняття спадщини.

Розглядаючи спір, суд обґрунтовано не взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, а також у постанові від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18, на які посилався позивач, оскільки вони стосуються спору за участю спадкоємця за заповітом, який не належить до кола спадкоємців заповідача першої черги за законом, при наявності таких спадкоємців, - тобто, стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування зумовило пропуск строку для прийняття спадщини.

Апеляційний суд також проаналізував інші постанови Верховного Суду, на які посилається позивач у своїй апеляційній скарзі і дійшов висновку, що вони прийняті у справах, в яких обставини спірних правовідносин не є подібними, а саме питання про визначення додаткового строку для прийняття спадщини ставилось особами, які не були спадкоємцями першої черги, не проживали із спадкодавцем, не знали про його смерть та інші обставини, які не відповідають обставинам у цій праві.

Щодо доводів апеляційної скарги про недобросовісність поведінки ОСОБА_2 з посиланням на постанову Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18, то вони також є необґрунтованими. У вказаній постанові Верховного Суду справа стосувалась спадкоємця, на користь якого був складений заповіт в той час, як він був ще неповнолітнім і не відносився до спадкоємців першої черги. Разом з тим, матір цього спадкоємця, яка була обізнана про наявність заповіту на його ім`я, після відкриття спадщини як спадкоємець першої черги подала заяву про її прийняття і не повідомила ні нотаріуса, ні позивача, який був вже повнолітнім про наявність заповіту. Отже, суд встановив, що позивач не знав і не міг знати про існування заповіту на його ім`я саме внаслідок недобросовісної поведінки відповідача.

У даній же справі судом встановлено, що між сторонами були довірливі відносини, дочка і син спадкодавця не подавали заяв про прийняття спадщини і саме позивач представляв інтереси своєї матері у нотаріальній конторі при оформленні спадщини за довіреністю. Ці обставини підтверджують позицію відповідача, що позивачу було добре відомо про заповіт на його ім`я, однак він не мав наміру ним скористатись, як і скористатись правом на отримання спадщини за законом, оскільки між спадкоємцями існувала домовленість про оформлення усієї спадщини на ім`я відповідача, як дружини спадкодавця.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що причини, на які посилався ОСОБА_1 , як на підставу для визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, не можуть бути визнані поважними.

Виходячи з вищенаведеного доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин та положень чинного спадкового права, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 24 лютого 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 вересня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній