Постанова

Іменем України

19 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 175/2496/19

провадження № 61-6807св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим Іван Сергійович, директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - Кисельов Максим Євгенович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

28 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Нещадима І. С., у якій просив суд визнати неправомірною бездіяльність заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І. С. за період з 27 вересня 2022 року до 21 жовтня 2022 року включно при розгляді скарги стягувача ОСОБА_1 від 26 вересня 2022 року, поданої у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо не проведення перевірки законності вказаного виконавчого провадження, неприйняття процесуального рішення у формі постанови про результати проведення перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1 та не направлення стягувачу ОСОБА_1 копії постанови про результат проведення перевірки законності цього виконавчого провадження за скаргою від 26 вересня 2022 року.

Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що заступник директора Департаменту начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І. С. за вказаний період часу при розгляді скарги стягувача ОСОБА_1 від 26 вересня 2022 року, поданої у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо не проведення перевірки законності вказаного виконавчого провадження, не прийняв процесуального рішення у формі постанови про результати проведення перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1 та не направив стягувачу ОСОБА_1 копію постанови про результати проведення перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1 за скаргою від 26 вересня 2022 року.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І. С. за період із 27 вересня 2022 року до 21 жовтня 2022 року включно при розгляді скарги стягувача ОСОБА_1 від 26 вересня 2022 року, поданої у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, щодо не проведення перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, не прийняття процесуального рішення у формі постанови про результати проведення перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, не направлення стягувачу ОСОБА_1 копії постанови про результати проведення перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1 за скаргою від 26 вересня 2022 року.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із її доведеності та обґрунтованості.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до суду з апеляційною скаргою на неї.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2022 року скасовано.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції не дотримався вимог процесуального закону та не витребовував матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1, не перевірив доводи всіх учасників справи та надав невірну правову оцінку фактичним обставинам.

При цьому апеляційний суд зазначив, що права ОСОБА_1 при здійсненні виконавцем виконавчого провадження № НОМЕР_1 не є порушеними, враховуючи проведення перевірки за його зверненням та фактичне виконання судового рішення державною виконавчою службою, що ОСОБА_1 не спростовано при розгляді апеляційної скарги.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

03 травня 2023 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року.

В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати оскаржену постанову суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

У відзивах на касаційну скаргу від 22 червня 2023 року та від 23 червня 2023 року Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України просить суд касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржену постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2023 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

16 червня 2023 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 175/2496/19-ц, виданого 02 серпня 2021 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області, про зобов`язання директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйова О. В. або іншої посадової особи, яка буде виконувати обов`язки директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 05 травня 2018 року на постанову начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Ярушевської І. І. від 23 червня 2017 року, за результатами повторного розгляду вказаної скарги від 05 травня 2018 року та прийняття відповідної постанови, копію якої направити ОСОБА_1

26 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України зі скаргою, в якій посилався на те, що 02 червня 2022 року заступник начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т. І. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 прийняла постанову, якою скасувала документ «Постанову про закінчення виконавчого провадження» від 02 вересня 2021 року, яку прийняв головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Кузьменко О. І., яка була скасована 17 травня 2022 року, що, на думку скаржника, суперечить вимогам частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». Просив скасувати вищевказану постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т. І. від 02 червня 2022 року.

Згідно відповіді від 21 жовтня 2022 року Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за підписом заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Нещадима І. С. повідомило ОСОБА_1 , що Відділом розглянуто його скаргу від 26 вересня 2022 року, за наслідками розгляду якої встановлено наступне. 13 серпня 2021 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком О. С. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1. Пунктом 2 даної постанови зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. Цього ж дня головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком О. С. 13 серпня 2021 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору. В подальшому постановою від 02 вересня 2021 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменком О. С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом). Копію постанови про закінчення виконавчого провадження надіслано сторонам виконавчого провадження та до відповідного суду. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2021 року у справі № 175/3685/2021-ц, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2022 року, постанову директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. № 13/20.3-22/21 від 01 вересня 2021 року про результати перевірки законності виконавчого провадження № 41936000 за скаргою ОСОБА_1 від 05 травня 2018 року «На постанову начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Ярушевської І .І. від 23 червня 2017 року», яка слугувала підставою для закінчення виконавчого провадження визнано неправомірною і скасовано. Враховуючи той факт, що постанова директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. № 13/20.3-22/21 від 01 вересня 2021 року, яка була єдиною підставою для закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», визнана судом неправомірною і скасована, за результатами розгляду скарги стягувача від 05 травня 2022 року постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О. С. від 02 вересня 2021 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» скасовано постановою в.о. начальника відділу Заєць Т. І. від 17 травня 2022 року виконавче провадження № НОМЕР_1 про результати перевірки законності виконавчого провадження. В подальшому відомості про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 02 вересня 2021 року виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі постанови про перевірку законності виконавчого провадження від 17 травня 2022 року виконавче провадження № НОМЕР_1 відображені у Автоматизованій системі виконавчого провадження 02 червня 2022 року у формі постанови про скасування процесуального документу. Таким чином, постанова про скасування процесуального документа від 02 червня 2022 року виконавче провадження № НОМЕР_1 не є документом на підставі якого скасовувалась постанова про закінчення виконавчого провадження від 02 вересня 2021 року, а є документом що відображає сам факт скасування даної постанови на підставі постанови про перевірку законності виконавчого провадження від 17 травня 2022 року про що зазначено у вступній частині даної постанови (розгляд постанови начальника про результати перевірки законності виконавчого провадження). Враховуючи вищевикладене правові підстави для скасування настанови про скасування процесуального документу від 02 червня 2022 року виконавче провадження № НОМЕР_1 відсутні.

Постановою державного виконавця від 26 жовтня 2022 року виконавче провадження № НОМЕР_1 закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконання рішення суду в повному обсязі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржена постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Умови й порядок виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначається приписами Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження

і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів

і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів

щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно

і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 68, 70-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17(провадження № 12-197гс18) вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Встановлено, що 26 вересня 2022 року стягувач ОСОБА_1 звернувся до заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України зі скаргою, в якій посилався на те, що 02 червня 2022 року заступник начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т. І. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 прийняла постанову, якою скасувала документ «Постанову про закінчення виконавчого провадження» від 02 вересня 2021 року, яку прийняв головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Кузьменко О. І., яка була скасована 17 травня 2022 року, що, на думку скаржника, суперечить вимогам частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». Просив скасувати вищевказану постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т. І. від 02 червня 2022 року.

Відповідно до абзаців 2, 3 частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

В матеріалах справи міститься відповідь від 21 жовтня 2022 року Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відділ) за підписом заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Нещадима І. С., якою повідомлено ОСОБА_1 , що Відділом розглянуто його скаргу від 26 вересня 2022 року, за наслідками розгляду якої правових підстав для скасування настанови про скасування процесуального документу від 02 червня 2022 року виконавче провадження № НОМЕР_1 не встановлено.

Таким чином, перевірка за поданою 26 вересня 2022 року стягувачем ОСОБА_1 скаргою була проведена, за підсумками якої в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», заступником директора Департаменту - начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом І. С. надано заявнику письмову відповідь з вичерпною інформацією на викладені у його скарзі доводи. Оскільки перевіркою необхідність скасування постанови або іншого процесуального документу, винесеного у виконавчому провадженні державним виконавцем, не встановлено, відповідна постанова начальником відділу не ухвалювалась.

Частинами другою-третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Установивши, що права, свободи та інтереси ОСОБА_1 при розгляді його скарги від 26 вересня 2022 року заступником директора Департаменту - начальником відділу примусового виконання рішень Нещадимом І. С. не були порушені, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги.

При цьому, апеляційний суд підставно прийняв до уваги, що в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 судове рішення державною виконавчою службою було виконане, у зв`язку із чим постановою державного виконавця від 26 жовтня 2022 року вказане виконавче провадження закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконання рішення суду в повному обсязі.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права, оскільки такі доводи зводяться до власного неправильного тлумачення відповідних норм права.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Верховний Суд встановив, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги її висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов