КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.

суддів: Борисової О. В., Рейнарт І. М.

при секретарі Кролівець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Нана Дмитра Миколайовича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року в складі судді Мицик Ю.С.,

встановив:

28.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16 серпня 2017 року ОСОБА_1 надав грошову позику ОСОБА_2 в розмірі 22 560 доларів США.

Відповідач зобов`язався повернути кошти до 30.11.2018, про що надав заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко С. Ю. та зареєстрована в реєстрі №1601.

24 квітня 2018 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошову позику в сумі 22 560 доларів США.

Відповідач зобов`язався повернути кошти до 30.09.2018, про що надав заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Муравйовою О. І. та зареєстрована в реєстрі №172.

Оскільки відповідач борг в повному обсязі не повернув, позивач просив стягнути з відповідача: суму заборгованості за договорами позики від 16.08.2017 та від 24.04.2018 в розмірі 45 120 доларів США; 3 % річних за весь період прострочення за договором позики від 16.08.2017, починаючи з 01.12.2018, в сумі 2 026,67 доларів США; 3 % річних за весь період прострочення за договором позики від 24.04.2018, починаючи з 01.10.2018 , в сумі 1 913,56 доларів США.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2023 рокув задоволенні позову відмовлено.

18.05.2023 представник ОСОБА_1 - адвокат Нан Д. М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що зміст заяв, складених відповідачем 16 серпня 2017 року та 24 квітня 2018 року, не містять умов отримання коштів у борг в розмірі 22 560 доларів США та у розмірі 22 560 доларів США та що обидві заяви складено на підтвердження отриманих ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів на виконання умов договорів про надання послуг.

Зазначив, що сторонами договору про надання послуг від 30 вересня 2015 року за №07/09 ДП, про який йдеться у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 17 серпня 2022 у справі 753/16192/21, є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діяв як фізична особа - підприємець.

У свою чергу заяви від 16 серпня 2017 року та від 24 квітня 2018 року, які є предметом розгляду в даній справі, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як фізичною особою, а не ФОП.

Пунктом 3.1 договору про надання послуг сторони визначили, що клієнт передає виконавцю 15 000 доларів США у вигляді тимчасового внеску, в день підписання даного договору або за погодженням сторін у гривневому еквіваленті за курсом ПАТ «Приватбанк».

У свою чергу 16 серпня 2017 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 22 560 доларів США, а 24 квітня 2018 року - ще одну грошову позику в сумі 22 560 доларів США.

Тобто, суми позичених коштів, суб`єктний склад сторін, предмет та цільове використання за заявами від 16.08.2017, 24.04.2018 та договору про надання послуг є різними.

Щодо заявленого відповідачем строку позовної давності зазначає, що із заяви та змісту розписки від 16 серпня 2017 року відповідач зобов`язався повернути кошти до 30 листопада 2018 року, а із розписки від 24 квітня 2018 року відповідач зобов`язався повернути кошти до 30 вересня 2018 року. Позовну заяву скеровано до суду засобами поштового зв`язку 28.09.2021, тобто в рамках строку позовної давності.

21.06.2023 ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зазначає, що позивач обґрунтовує свій позов документами, які виникли при укладенні договірних відносин з приватним підприємцем ФОП ОСОБА_2 . Судовий спір позивача відносно приватного підприємця вже розглянутий, рішення суду набрало законної сили. Позивач намагається стягнути неіснуючий борг, в суді не зміг пояснити наявність коштів, місце та місяць, обставини передачі коштів, оскільки їх не існувало.

В судовому засіданні ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Нан Д. М. в судове засідання не з`явились. 18.09.2023 представник позивача надіслав до суду клопотання, в якому просив судове засідання проводити за відсутності позивача та його представника. Зазначив, що апеляційну скаргу вони підтримують та просять її задовольнити.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що в заяві від 16 серпня 2017 року ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 про те, що ( дослівно) « мною, громадянином України - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримано від ОСОБА_3 , в загальному суму 22 560 доларів США згідно договорів надання послуг. В зв`язку з чим, зобов`язуюсь передати Вам 7 000 акцій (сім тисяч акцій) Європейської компанії UAB Hilko grupe - Vilnius ЗАТ Хілько груп в місті Вільнюс (мажоритарним власником якого я являюсь) в десятиденний термін. Шляхом подачі відповідних документів до Податкових органів Литви, та внесення Вас як акціонера компанії з відповідною кількістю 7 000 акцій. Суму 22 560 доларів США зобов`язуюсь повернути в повному обсязі в термін до 30 листопада 2018 року».

Справжність підпису ОСОБА_2 на заяві засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко С. Ю. (а.с.10).

В заяві від 24 квітня 2018 року ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 про те, що (дослівно) «мною отримано від ОСОБА_3 , 22 560 доларів США згідно договорів надання послуг, зобов`язуюсь передати Вам 7 000 акцій (сім тисяч акцій) Європейської компанії UAB Hilko grupe - Vilnius ЗАТ Хілько груп в місті Вільнюс (мажоритарним власником якого я являюсь) в десятиденний термін, шляхом подачі відповідних документів до Податкових органів Литви, та внесення Вас як акціонера компанії з відповідною кількістю 7 000 акцій. Суму 22 560 доларів США зобов`язуюсь повернути в повному обсязі в термін до 30 вересня 2018 року».

Справжність підпису ОСОБА_2 на заяві засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Муравйовою О. І. (а.с.9).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту наданих позивачем заяв від 16 серпня 2017 року та від 24 квітня 2018 року не вбачається, що відповідач отримав грошові кошти в борг. Натомість обидві заяви складено на підтвердження отриманих ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів на виконання умов договорів про надання послуг. Таким чином суд дійшов висновку, що грошові кошти в розмірі 22 560 доларів США, зазначені в заяві від 16 серпня 2017 року, та у розмірі 22 560 доларів США, зазначені в заяві від 24 квітня 2018 року, не є позикою, а відповідач у відносинах з ОСОБА_1 немає статусу позичальника, а існуючі між ними правовідносини за своєю природою не є позичковими. Тому позовна вимога про стягнення з відповідача суми боргу задоволенню не підлягає, як і похідна вимога про стягнення трьох процентів річних.

При цьому судом першої інстанції враховано відповідну судову практику Верховного Суду України та Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, вважаючи, що між ними виникли боргові зобов`язання за договорами позики.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, надав оцінку заявам від 16 серпня 2017 року та від 24 квітня 2018 року та виходив з того, що з їх змісту не вбачається, що відповідач двічі взяв у позивача грошові кошти в розмірі 22 560 доларів США саме у борг.

Тобто у спірних правовідносинах позивачем не доведено, а судом не встановлено існування між сторонами у справі правовідносин за договорами позики.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначав, що 16 серпня 2017 року та 24 квітня 2018 року жодного договору позики сторони не укладали, натомість 30 вересня 2015 року сторони уклали договір про надання послуг № 07/09, за умовами якого фізична особа-підприємець ОСОБА_2 надав, а позивач отримав консультативні послуги на ринку банківських послуг. На виконання умов цього договору отримав від позивача 30 вересня 2015 року 15 000 доларів США готівкою, про що було написано ним власноручно розписку. В подальшому, 19 квітня 2018 року він отримав від позивача грошові кошти в розмірі 78 300,00 грн та 12 травня 2018 року від невідомої особи кошти в розмірі 102 000,00 грн, про що написав розписки, вказавши суму в доларах США.

На вимогу позивача, відповідач написав дві однакові заяви, які засвідчені нотаріально, датовані 16 серпня 2017 року та 24 квітня 2018 року, які не є розписками, що підтверджують отримання коштів у борг, а є підтвердженням раніше отриманих коштів відповідачем за весь час договірних відносин з позивачем, як у вигляді оплати по договору послуг № 07/09 ДП від 30 вересня 2015 року, так і в позику в межах цього договору, що в загальному в перерахунку на іноземну валюту, з урахуванням неустойки склало 22560 доларів США. В цих двох заявах повідомлено про обов`язок відповідача передати у власність позивача цінні папери у кількості 7000 акцій іноземної компанії UAB Hilko-grupe (Литва).

На підтвердження вказаної обставини відповідач надав: копію договору про надання послуг №07/09 ДП, укладений 30 вересня 2015 року між ОСОБА_1 (клієнт) та ФОП ОСОБА_2 (виконавець) (а.с.66-67); розписку ОСОБА_2 від 30 вересня 2015 року про отримання 15 000,00 доларів США за договором про надання послуг № 07/09ДП (а.с.64); розписку ОСОБА_2 від 25 квітня 2018 року про отримання від ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 6 900 доларів США (а.с.61).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 серпня 2022 року в справі №753/16192/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення боргу у зв`язку із невиконанням договору про надання послуг №07/09 ДП відмовлено з підстав спливу позовної давності.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року в справі №753/445/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 25 квітня 2018 року задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 6 900 доларів США, 3% річних в розмірі 8 807 грн 01 коп.

Отримання ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 22 560 доларів США згідно договорів надання послуг підтверджується змістом самих заяв від 24 квітня 2018 року та від 16 серпня 2017 року, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Позивачем не надано суду договорів про надання послуг, про які йде мова в цих заявах.

Оскільки рішення суду першої інстанції не містить висновку про те, що вказані заяви складено на підтвердження отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів на виконання умов договору про надання послуг від 30 вересня 2015 року №07/09 ДП, доводи апеляційної скарги про те, що зазначені в заявах та цьому договорі грошові зобов`язання різняться між собою за суб`єктним складом, за їх характером, цільовим призначенням та предметом є необґрунтованими.

Апеляційний суд звертає увагу, що саме сторони несуть відповідальність за належне оформлення договірних правовідносин.

Перевірка справжньої правової природи правочинів (заяв від 24 квітня 2018 року та від 16 серпня 2017 року) не дала підстав вважати ці заяви доказами на підтвердження укладення договорів позики, або договорами позики.

Таким чином, висновки суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Нана Дмитра Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.09.2023.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: О. В. Борисова

І. М. Рейнарт