Постанова

Іменем України

18 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 757/48574/20-ц

провадження № 61-5869св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Печерська районна в м. Києві державна адміністрація,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року у складі судді Литвинової І. В. та постанову Київського апеляційного суду

від 23 березня 2023 рокуу складі колегії суддів: Левенця Б. Б.,

Борисової О. В., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недостовірною інформацію, яка міститься у висновку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини від 27 жовтня 2020 року № 105/01-2091/В-140, та зобов`язати відповідача, як орган опіки та піклування, спростувати інформацію, яка міститься у цьому висновку, шляхом виготовлення нового висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з достовірною інформацією.

Позовна заява мотивована тим, що 20 жовтня 2020 року відбулося засідання Комісії з питань захисту прав дитини Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, на якому розглядалося питання про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 з батьком та рідним братом ОСОБА_3 згідно з ухвалою Печерського районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі № 757/4115/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання їхнього малолітнього сина. На засіданні були прийняті рекомендації Комісії для органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 разом з матір`ю - ОСОБА_4 . Однак по факту ніякого розгляду питання не було, так як було озвучене вже наперед підготовлене рішення про рекомендацію визначити місце проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_4 , що суперечить законним підставам, а самі рекомендації зроблені без врахування жодного з поданих позивачем доказів. 27 жовтня 2020 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією був складений висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 з матір`ю - ОСОБА_4 .

На переконання позивача, недостовірною інформацією, яка викладена у висновку, є висловлювання:

- « ОСОБА_6 перебуває в полі зору Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з вересня

2019 року» - ця інформація є недостовірною, оскільки родина перебувала у полі зору Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з 2018 року;

- «Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією, як органом опіки і піклування, розглянуто позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини» - дана інформація є недостовірною, оскільки з урахуванням положень статей 2, 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації не наділені повноваженнями розглядати позовні заяви;

- «Надходження до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації ухвали Печерського районного суду міста Києва у цивільній справі № 757/4115/20, про що зазначається у листі Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 12 жовтня 2020 року № 105/78-1503», так як ухвала Печерського районного суду міста Києва про відкриття провадження у цивільній справі № 757/4115/20 була постановлена лише 21 жовтня

2020 року і більше того, у ній не міститься жодного посилання на те, що у справі є зустрічний позов;

- «10 березня 2020 року до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від ОСОБА_1 надійшла заява про визначення місця проживання малолітніх дітей. Однак перелік документів, передбачений постановою Кабінету Міністрів України

від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки і піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», останній - не надав» - дана інформація є недостовірною, оскільки згідно з листом Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації

від 26 березня 2020 року № 105/78/Г-22/3 заява була повернута у зв`язку із зверненням до суду із позовом про визначення місця проживання дитини;

- «14 квітня 2020 року до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від ОСОБА_4 надійшла заява про надання їй консультації та долучення матеріалів до справи, а саме - витяг з реєстру судових справ про подану нею зустрічну позовну заяву до

ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини» - дана інформація є недостовірною, оскільки зустрічний позов ОСОБА_4 був поданий лише у серпні 2020 року, а до цього часу не існувало жодного зустрічного позову зі сторони ОСОБА_4 у справі за позовом ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

- «10 червня 2020 року надійшло повідомлення ОСОБА_1 , в якому зазначено, що він поінформував матір щодо відпочинку дітей. Підтвердження вказаних дій, батько ОСОБА_1 не надав» - зазначена інформація є недостовірною з огляду на те, що жодним нормативно-правовим актом законодавства України не передбачено надання будь-кому зазначених документів.

- «14 липня 2020 року ОСОБА_4 подано заяву щодо вчинення перешкод зі сторони батька зустрічам з дітьми. 15 липня 2020 року ОСОБА_1 направлено лист-запрошення для співбесіди та запропоновано надати перелік документів для розгляду питання щодо визначення місця проживання, усунення перешкод та встановлення графіку» - ця інформація є недостовірною, оскільки він не чинить перешкод ОСОБА_4 у спілкуванні з дітьми, що підтверджується фотографіями, що були надані ним до Комісії і відповідачу.

- «21 липня 2020 року відбулося засідання Комісії з питань захисту прав дитини, на якому були присутні батько та мати - ОСОБА_1 і ОСОБА_4 » - ця інформація є недостовірною, оскільки ніякого засідання Комісії 21 липня 2020 року не було і ОСОБА_1 у ньому не брав участі.

- «19 жовтня 2020 року батьком надані фотокартки та висновок судово-психіатричного експерта ДУ «Центра психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю» Міністерства охорони здоров`я України, який не був врахований членами комісії, у зв`язку з відсутністю дозволу на проведення експертизи другого з батьків (матері): судовий експерт ОСОБА_7 не внесений до реєстру атестованих експертів; судова справа, на підставі якого проведено судово-психіатричний висновок, а саме № 757/4115/20-ц розглядається суддею Батрин О. В., що не стосується спірного питання» - однак, дана інформація є недостовірною, оскільки судовий експерт

Кречик О. А. внесена до реєстру атестованих судових експертів, що підтверджується карткою атестованого експерта ОСОБА_7 з офіційного веб-сайту rase.minjust.gov.ua. При цьому, отримання дозволу на проведення експертизи дитини від другого з батьків законодавством не передбачено.

Водночас із цим, є недостовірною інформація про розгляд цивільної справи № 757/4115/20 суддею Батрин О. В., оскільки відповідно до інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Судової влади України, справа знаходиться у провадженні судді Писанця В. А.

- «Матір`ю подано перелік документів, які спростовують інформацію, вказану у заявах батька, а саме: докази участі у вихованні та сплати нею за підготовку до ЗНО, скріншоти проведення занять з англійської мови по скайпу зі старшим сином ОСОБА_3 ».

Вказував, що зазначені докази жодним чином не спростовують інформацію, зазначену ОСОБА_1 у наданих до Комісії заявах і листах. Крім того, ця інформація взагалі не стосується питання визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , а відноситься до старшого сина ОСОБА_3 . Отже, так як зазначена інформація не стосується малолітнього ОСОБА_2 , то по відношенню до питання, яке вирішено відповідачем, вона є недостовірною.

- «З метою перевірки фактів, викладених у заяві (заява ОСОБА_4

від 24 вересня 2020 року), з`ясування ситуації, що склалася, відповідно до Порядку взаємодій суб`єктів, які здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству і насильству за ознакою статті, 25 вересня 2019 року здійснено спільні відвідування вказаної родини представниками Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації і Печерського районного центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді. Під час відвідування з учасниками конфлікту проведено відповідну профілактичну бесіду, а також роз`яснено права та обов`язки і запропоновано отримання соціальних послуг у Печерському районному центрі соціальних служб для сім`ї дітей та молоді врегулювання конфлікту, який існує між дорослими особами».

Однак, дана інформація є недостовірною, оскільки під час візиту співробітника Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації Печерського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді 25 вересня 2020 року ніяка співбесіда не проводилась, тим більше, що під нас візиту ОСОБА_4 взагалі була відсутня, що засвідчується актом обстеження, який складений 25 вересня 2020 року під час вказаного візиту.

- «22 вересня 2020 року ОСОБА_1 на підтвердження щодо поданої позовної заяви до Печерського районного суду в місті Києві державної адміністрації про визнання незаконним і скасування розпорядження

від 04 вересня 2020 року № 444 «Про визначення участі у вихованні малолітньої дитини» та визначення способу участі у вихованні дитини» - ця інформація є недостовірною, оскільки ОСОБА_1 особисто повідомив відповідача про оскарження до суду зазначеного розпорядження ще

14 і 18 вересня 2020 року.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада

2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що позивач не довів наявності окремого спору, порушення його немайнових прав, як і факту поширення відповідачем інформації, яку позивач вважав недостовірною, а тому позивач не довів порушення свого охоронюваного законом права або інтересу, які підлягають захисту в порядку статті 277 ЦК України, у зв`язку з цим позов не підлягає задоволенню.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 761/8035/16-ц, від 08 травня 2018 року у справі № 369/1052/16-ц,

від 15 серпня 2018 року у справі № 207/1161/17-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належно не дослідили і не надали оцінки невідповідності дійсності поширеної інформації та порушення такою інформацією особистих немайнових прав позивача, які визначені частиною першою статті 141 СК України та статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», не здійснили аналіз висловлювань, які позивач просив спростувати.

Вважає, що недостовірна інформація, викладена у висновку від 27 жовтня 2020 року № 105/01-2091/В-140 про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, порушує його права на повагу до гідності та честі як батька, який виконує батьківські обов`язки та відповідає всім вимогам, необхідним для висновку щодо визначення місця проживання сина з ним. Також вважає, що така протиправна діяльність Органу опіки та піклування є дискримінацією за ознакою статі його як чоловіка.

Судами попередніх інстанцій не наведено жодних мотивів, з яких би було встановлено порушення позивачем у даній справі принципу процесуальної економії. Зазначає, що між позивачем та відповідачем на момент звернення до суду існував спір, а позовні вимоги містять правильно обраний спосіб захисту, визначений ЦК України, який направлений на усунення порушення.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2023 року Печерська районна в м. Києві державна адміністрація подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в задоволенні скарги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 жовтня 2020 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, на засіданні комісії проведено розгляд питання про визначення місця проживання дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_4 -

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та прийнято відповідне рішення.

27 жовтня 2020 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією підготовлено висновок № 105/01-2091/В-140, згідно з яким враховуючи всі обставини справи, зокрема, вік та стан здоров`я дитини, бажання дитини, ставлення до кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, дослідивши надані сторонами докази, керуючись чинним законодавством України, заслухавши думку членів комісії з питань захисту прав дитини від 20 жовтня 2020 року, та діючи в інтересах малолітньої дитини, визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_2 з його матір`ю - ОСОБА_4 .

Крім того, судами установлено, що в провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває на розгляді справа № 757/4115/20-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - Служби у справах дітей Борщагівської територіальної громади, про визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, та за об`єднаним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод та визначення способу участі у вихованні дитини.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reestr.court.gov.ua/Review/111795177) рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2023 року у справі № 757/4115/20-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_2 (

ІНФОРМАЦІЯ_1 ) разом з його батьком - ОСОБА_1 за адресою місця проживання:

АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини залишено без задоволення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - Служби у справах дітей Борщагівської територіальної громади, про визначення способу участі у вихованні дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод та визначення способу участі у вихованні дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Відмовлено у задоволенні позову у частині заборони змінювати фактичне місце проживання ОСОБА_2 без погодження з матір`ю та органом опіки та піклування.

Визначено участь ОСОБА_4 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_2 , без присутності батька, за наступним графіком:

- кожна друга, четверта субота місяця та перша, третя неділя місяця з 08:00 год. до 20:00 год. за місцем проживання матері - ОСОБА_4 або іншому, визначеному нею місці;

- друга половина осінніх, зимових та весняних шкільних канікул з 10:00 год. першого дня вказаного періоду до 20:00 год. останнього дня вказаного періоду, із зобов`язанням матері повідомляти батькові про місце перебування сина;

- перша половина червня - 10 днів, друга половина липня - 15 днів, перша половина серпня - 15 днів, із зобов`язанням матері повідомляти батькові про місце перебування сина.

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_4 перешкод у спілкуванні, спільному проведенні часу та під час передання сина - ОСОБА_2 .

Відмовлено у задоволенні позову у частині вимог про визначення способу участі ОСОБА_4 у вихованні сина ОСОБА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є демонстрація в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, а так само поширення за допомогою електронних засобів, що за своїм змістом або формою ганьблять гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить визнати недостовірною та спростувати інформацію, яка міститься у висновку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини від 27 жовтня 2020 року № 105/01-2091/В-140, поданого до суду в межах розгляду справи № 757/4115/20-ц.

Разом з тим, у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду

від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 332/293/17.

Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, стосовно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалася судом при ухваленні судового рішення, оскільки правилами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Така вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2019 року у справі № 464/4433/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі.

Підсумувавши наведене, Верховний Суд зазначає, що інформація, викладена у висновку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини від 27 жовтня 2020 року

№ 105/01-2091/В-140, може бути визнана як докази із наданням їм відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору, зокрема у справі

№ 757/4115/20-ц.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, саме під час вирішення справи № 757/4115/20-ц суд надаватиме оцінку вказаному висновку Печерської районної в м. Києві державної адміністрації та викладеній у ньому інформації у сукупності з іншими доказами, поданими учасниками справи. Отже, недостовірність інформації, яку позивач просить спростувати у справі, що переглядається, підлягає доведенню ним в іншій справі.

Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 466/10577/20 (провадження № 61-7513св22).

З огляду на вказане суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що у цій справі позивач не довів наявності окремого спору, порушення його немайнових прав та факту поширення відповідачем інформації, яку позивач вважав недостовірною, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі

№ 761/8035/16-ц, від 08 травня 2018 року у справі № 369/1052/16-ц,

від 15 серпня 2018 року у справі № 207/1161/17-ц, на які посилався заявник у касаційній скарзі.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:Н. Ю. Сакара
О. В. Білоконь
О. М. Осіян