Провадження №22-ц/812/841/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 вересня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участі представників відповідачки: адвокатів Зотікова С.Є.,Коробченка Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №473/259/22 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Зотікова Сергія Євгеновича на рішення, яке постановив Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Лузан Людмили Вікторівни у приміщенні цього суду 01 червня 2023 року, повний текст якого складений 07 червня 2023 року, за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором та інфляційних втрат,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» (далі АТ «СЕНС БАНК», Банк), звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором та інфляційних втрат.

Позов мотивований тим, що 04 жовтня 2006 р. між Акціонерним товариством «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого став АТ «Альфа-Банк» (згодом - АТ «СЕНС БАНК»), та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №640/590-К590, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 34760 доларів США, відповідачка в свою чергу зобов`язувалася в порядку та на умовах, що визначені Договором, повертати вказану суму, виплачувати проценти за її користування, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором. Кінцевий термін погашення заборгованості за кредитом був визначений до 03 жовтня 2021 року. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, однак відповідачка належним чином взяті на себе зобов`язання не виконувала, у зв`язку із чим утворилась заборгованість. Відповідно до рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації український банків від 05 жовтня 2015 року по справі № 1632/15 з відповідачки було стягнуто суму заборгованості станом на 11 серпня 2015 року за кредитним договором у розмірі 1460122 грн. 44 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 638487 грн. 29 коп., заборгованість за відсотками - 585689 грн. 16 коп., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 37304 грн. 32 коп., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 198641 грн. 67 коп. На даний момент рішення третейського суду відповідачкою не виконано. Внаслідок невиконання умов договору у відповідачки виникла заборгованість, розрахована на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, яка станом на 06 грудня 2021 року становить 467187 грн. 53 коп., з яких 131410 грн. 98 коп. сума заборгованості за ставною 3% на кредитну заборгованість та 335776 грн. 55 коп. сума заборгованості за інфляційними витратами.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість.

У відзиві на позовну заяву представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Зотіков С.Є. просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зокрема з огляду на наступне: рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 05 жовтня 2015 року не має правового значення, оскільки справа, по якій прийнято відповідне рішення, не підвідомча третейському суду; до основної вимоги (стягнення заборгованості за кредитом) спливла позовної давності, тому позовна давність спливла і до додаткової вимоги (3% річних, інфляційних збитків); положення частини 2 статті 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних збитків не поширюються на випадки прострочення грошового зобов`язання, предметом якого є кошти, виражені в іноземній валюті.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 червня 2023 року позов АТ «СЕНС БАНК» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «СЕНС БАНК» проценти за період з 19 січня 2019 року по 06 грудня 2021 року в розмірі 126250 грн. 58 коп. та інфляційні збитки за той період в розмірі 267060 грн. 51 коп., а всього - 393311 грн. 09 коп. та 5886 грн. 56 коп. судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 неналежно виконувала зобов`язання за укладеним 04 жовтня 2006 року з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» кредитним договором №640/590-К590, допустивши заборгованість.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 05 жовтня 2015 року було достроково стягнуто з відповідачки на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 1460122 грн. 44 коп., а також судові витрати по справі.

Відповідно до статей 50, 51 Закону України «Про третейські суди» сторони, які передали спір на вирішення третейського суду, зобов`язані добровільно виконати рішення третейського суду, без будь-яких зволікань чи застережень.

Відповідачкою вказане рішення не оскаржене, останнє не скасовано.

Матеріали справи не містять доказів щодо добровільного виконання відповідачкою ОСОБА_1 взятого на себе зобов`язання. Рішенням третейського суду підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідачки перед позивачем у вищевказаному розмірі.

За такого суд виснував, що невиконанням грошового зобов`язання не припиняє правовідносин сторін, не звільняє відповідачку від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє позивача права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення (зобов`язання є триваючим).

При цьому, право на позов про стягнення коштів на підставі вказаної статті виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Виходячи з того, що зобов`язання відповідачки сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України з урахуванням положень статей 257, 261 ЦК України, за період з 19 січня 2019 року (звернення з даним позовом до суду (подання позову до відділення поштового зв`язку)) по 06 грудня 2021 року (в межах заявлених позовних вимог), а саме процентів в розмірі 126250 грн. 58 коп.

Крім того, суд дійшов висновку, що оскільки відповідачкою отримано кредит за договором в іноземній валюті - доларах США, а заборгованість за кредитним договором на підставі рішення третейського суду, ухваленого за позовом кредитора, який пред`явив позов про стягнення заборгованості з відповідачки в гривнях, стягнута з відповідачки в гривнях без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті, наявні підстави для нарахування інфляційних втрат за період з 19 січня 2019 року по 06 грудня 2021 року - 267060 грн. 51 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідачки адвокат Зотіков С.Є. вказує, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не надано оцінки доводам відповідачки щодо необґрунтованості позовних вимог. Так, рішення третейського суду від 05 жовтня 2015 року про стягнення боргу з ОСОБА_1 за споживчим кредитом прийняте з порушенням компетенції, визначеної п. 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди», а отже, не має правового значення для даної справи та не змінює права та обов`язки сторін за договором кредиту (валюту кредиту, строки виконання зобов`язань, позовну давність). Крім того, судом не дано належної оцінки доводам відповідачки щодо відсутності компетенції у третейського суду для прийняття рішення , та як наслідок, на думку представника ОСОБА_2 , нікчемності його рішення від 05 жовтня 2015 року, з врахуванням того, що виконавчий лист на виконання рішення не видавався, чим порушено вимоги статей. 2, 10, 263, пункту 3 частини 4 статті 265 ЦПК України. Також, представник відповідачки, вказує, що суд 1 інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду щодо неможливості пред`явлення в натуральному (задавненому) зобов`язанні вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за статтею 625 ЦК України окремо від основного боргу. Звертає увагу, що 13 березня 2023 року Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі за позовом про стягнення інфляційних втрат та річних підтримала висновок Верховного Суду у справах № 757/44680/15-ц, № 285/3536/20 та відмовила у стягненні нарахувань за статтею 625 ЦК України, оскільки спливла позовна давність за основним зобов`язанням (постанова від 13.03.2023 року справа № 554/9126/20, провадження № 61-13760сво21). Таким чином, якщо не брати до уваги рішення третейського суду від 05 жовтня 2015 року, то з врахуванням вищевказаних висновків Верховного Суду банк не мав права звертатись з позовом про стягнення інфляційних втрат і 3% річних потрібно окремо від суми задавненого (основного) зобов`язання. Також представник позивачки зазначає, що позовна давність за основним зобов`язанням спливла, оскільки після 10 жовтня 2008 року відповідачка припинила сплачувати передбачені кредитним договором суми, відповідно до пункту 4.5 цього договору відбулася зміну строку повернення кредиту на 12 січня 2009 року. А отже, Банк 12 січня 2009 року дізнався про порушення його права на повернення кредиту в повному обсязі, тому перебіг позовної давності за основним зобов`язанням розпочався з наступного дня - з 13 січня 2009 року. Тобто, на час подання цього позову в січні 2022 року позовна давність за основними зобов`язаннями за договором кредиту спливла. До того ж, відповідачка не визнає підписання 27 листопада 2013 року договору про зміну договору кредиту і Додатку № 1, наданих позивачем, тому суд незаконно відмовив у витребуванні оригіналів цих документів. Однак, навість при перериванні позовної давності сплатою коштів у 2012-2014 роках, на день звернення з позовом у січні 2022 року позовна давність за основним зобов`язанням за договором спливла Також, представник ОСОБА_1 , вказує, що суд не звернув уваги на неправильне визначення позивачем бази для розрахунку суми 3 % річних та інфляційних втрат, в яку безпідставно включені суми пені.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників відповідачки, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним положенням закону не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 04 жовтня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (після зміни назви АТ «СЕНС БАНК»), та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №640/590-К590, відповідно до умов якого Банк надав відповідачці кредит у розмірі 34760,00 доларів США з метою фінансування будівництва, відповідно до договору про пайову участь у будівництві №36-01/06 ДУ від 12 січня 2006 року, укладеного між відповідачкою та ТОВ «Телец ВАК». Кінцевий термін погашення заборгованості за кредитом було встановлено до 03 жовтня 2021 року (а.с. 8-11).

27 листопада 2013 року сторони кредитного договору уклали договір про внесення змін до договору кредиту № 640/590-К590 від 04.10.2006 року і Додатку №1 до нього, що містять домовленість про те, що на дату укладення цього договору заборгованість за кредитом становить 30127,80 доларів США, по сплаті процентів 21682,26 доларів США, та новий графік погашення кредиту по вересень 2021 року включно (а.с. 11-12).

Проте, відповідачка ОСОБА_1 ухилилася від повного та своєчасного виконання умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та інших передбачених договором платежів.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 05 жовтня 2015 року було достроково стягнуто з відповідачки на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 1460122 грн. 44 коп., а також судові витрати по справі.

Посилаючись на те, що рішення третейського суду позичальниця ОСОБА_1 не виконала, заборгованість за кредитним договором не повернула, Банк звернувся до суду із позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором встановлена рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 05 жовтня 2015 року, яке не виконано, що є підставою для застосування положень статті 625 ЦПК України на цю суму заборгованості в межах строку позовної давності.

Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У справі, яка переглядається, заборгованість позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором від 04 жовтня 2006 року, який був укладений між нею та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» №640/590-К590, була предметом розгляду Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, за наслідками якого 05 жовтня 2015 року було прийнято рішення про стягнення з відповідачки на користь банку1460122 грн. 44 коп. заборгованості (а.с. 6-7).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 14 березня 2019 року у справі № у справі № 774/135/18 (провадження № 1-48015ав18) виснував, що «згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин,за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі

споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб`єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають із споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження № 14-336цс18) та у постановах Верховного Суду: від 11 січня 2018 року у справі № 755/6219/16-ц (провадження № 61-1608св17), від 29 листопада 2018 року у справі № 786/123/18 (провадження № 61-35753ав18), від 06 серпня 2018 року у справі № 786/130/18 (провадження № 61-20916ав18), від 31 січня 2019 року у справі № 796/106/2018 (провадження № 61-40328ав18), від 04 квітня 2019 року у справі № 774/62/18 (провадження № 61-46076ав18), від 25 квітня 2019 року у справі № 774/64/18 (провадження № 61-46196ав18), від 13 червня 2019 року у справі № 774/81/18 (провадження № 61-41098ав18), , 11 липня 2019 року у справі № 774/98/18 (провадження № 61-39577ав18), від 18 липня 2019 року у справі № 774/72/18 (провадження № 61-39962ав18), від 25 липня 2019 року у справі № 774/30/18 (провадження № 61-39088ав18), від 01 серпня 2019 року у справі № 774/43/18 (провадження № 61-37869ав18), від 17 вересня 2020 року у справі № 824/11/20 (провадження № 61-4721ав20).

У пункті 22 статті 1 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII ) зазначено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Також визначена сфера дії цього Закону у частині першій статті 1-1: цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Отже, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону № 1023-XII.

Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону № 1023-XII.

Кредитний договір, щодо виконання якого виник цей спір, укладався на задоволення споживчих потреб ОСОБА_1 фінансування участі у будівництві об`єкту житлової нерухомості (а.с. 39-42).

З урахуванням викладеного Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків 05 жовтня 2015 року було розглянуто справу та ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 1460122 грн. 44 коп., а також судових витрат по справі всупереч вимог Закону України «Про третейські суди» щодо компетенції цього органу, оскільки справи у спорах про стягнення кредитної заборгованості за споживчими договорами третейським судам не підвідомчі, а відтак зазначене рішення третейського суду, яке є очевидно незаконним, не може бути правовою підставою при вирішення інших справ.

Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15.

За такого висновок суду першої інстанції про те, що оскільки відповідачка у справі не ініціювала процес про скасування рішення третейського суду щодо стягнення заборгованості це рішення має правове значення у справі, є хибним.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведених норм нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У пункті 4.5. кредитного договору №640/590-К590 сторони передбачили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.8., 3.3.9. договору (своєчасно погашати кредит і сплачувати проценти), протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким що сплив, та відповідно, Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Пунктами 1.1, 2.4.1. цього договору сторони домовились, що основана заборгованість погашається позичальником з листопада 2006 року по вересень 2021 року щомісячно до 10 числа в розмірі 193 долара США, в жовтні 2021 року 213 доларів США, а проценти сплачуються не пізніше десятого числа місяця, наступного за тим, в якому нараховуються проценти.

З наданої відповідачкою довідки АТ «АЛЬФА-Банк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк») вих. №50776-39.1 від 18 листопада 2022 року (а.с. 119) вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 внесла платіж в погашення заборгованості за кредитом договором №640/590-К590 10 жовтня 2008 року в сумі 192,8 доларів США. В той же день було внесено нею 351,2 долара США в погашення процентів. Також в подальшому нею вносилися наступні суми в погашення заборгованості за кредитом: 15 січня 2014 року 19,64 долара США та 16 січня 2014 року 80 доларів США та процентів за користування кредитними коштами: 30 грудня 2010 року 50 доларів США, 22 лютого 2011 року 100 доларів США, 31 березня 2011 року 100 доларів США, 06 травня 2011 року 50 доларів США, 05 березня 2012 року 25,11 доларів США, 10 квітня 2012 року 25,11 доларів США, 14 травня 2012 року 25,1 доларів США 15 січня 2014 року 0,36 доларів США.

З огляду на положення пункту 4.5. укладеного сторонами кредитного договору та статті 1050 ЦК України, оскільки після внесення платежів 10 жовтня 2008 року ОСОБА_1 нічого не сплачувала банку протягом наступних 60 календарних строк повернення кредиту та нарахованих процентів був змінений на 1-й робочий день після спливу 60 днів прострочення, тобто на 12 січня 2009 року.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 266 ЦК України).

З наявних у справі доказів, зокрема, розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 11 серпня 2015 року, який надавався банком до третейського суду (а.с. 42-45), довідки АТ «АЛЬФА-Банк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк») вих. №50776-39.1 від 18 листопада 2022 року (а.с. 119), вбачається, що відповідачка неналежно виконувала свої зобов`язання перед банком, що спричинило утворення заборгованості з повернення кредитних коштів та процентів за користування ними.

Наявність кредитної заборгованості у цій справі ОСОБА_1 не спростувала.

За такого колегія суддів вважає доведеним, що суб`єктивне цивільне право позивача на повернення заборгованості за кредитним договором були порушені відповідачкою.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

У справі, яка переглядається, відповідачка у відзиві на позовну заяву завила про застосування позовної давності, зокрема, вказувала на сплив позовної давності до основних вимог стягнення заборгованості за кредитним договором.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина статті 264 ЦК України).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина 1 статті 267 ЦК України).

Наведені норми дають підстави для висновку, що вчинення дій з переривання позовної давності має відбутися саме впродовж строку позовної давності.

Оскільки за встановлених у справі обставин строк повернення кредиту разом із нарахованими процентами настав 12 січня 2009 року, з 13 січня 2009 року позивач дізнався про порушення свого суб`єктивного права і міг пред`явити позов про стягнення заборгованості.

Між тим, колегія суддів також враховує, що після 12 січня 2009 року оплату з погашення кредиту ОСОБА_1 вчинила 15 січня 2014 року, що не призвело до переривання позовної давності за вимогами зі стягнення заборгованості за кредитом, оскільки строк для звернення з цими вимогами сплив 13 січня 2012 року, тоді як частково сплачуючи заборгованість за процентами у період з 30 грудня 2010 року по 15 січня 2014 року відповідачка перервала перебіг позовної давності, а тому її відлік за вимогами про стягнення заборгованості за процентами слід починати з 17 березня 2014 року (61 день після 16 січня 2014 року), тому останнім днем звернення з позовом для позивача було 17 березня 2017 року.

Щодо укладення сторонами 27 листопада 2013 року договору про внесення змін до договору кредиту з додатком №1, то все одно підлягає застосуванню п. 4.5. договору кредиту, який не змінювався та не виключався з договору. Отже укладення цього договору не вплинуло на перебіг строку давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитом, оскільки на день його укладання цей строк сплинув. Також цей факт не змінює викладених у попередньому абзаці висновків колегії суддів щодо спливу позовної давності до вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, оскільки договір 27 листопада 2013 року укладений до припинення здійснення відповідачкою відповідних платежів.

Тому, на день зверненні з позовом у цій справі - 19 січня 2022 року Банк пропустив передбачений законом строк для звернення з вимогами до позичальниці ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Наслідком цього є те, що зі спливом позовної давності це зобов`язання не підлягає судовому захисту, зберігаючись у натуральній формі - формі натурального зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У постанова 29 вересня 2021 року у справі № 548/223/19 (провадження № 61-8120св20) Верховний Суд дійшов наступних висновків щодо трансформації зобов`язання сторін з повернення суми боргу та відсотків у натуральне.

В оцінці вимог про стягнення суми боргу та нарахованих відсотків Верховний Суд виходив з того, що зі спливом позовної давності це зобов`язання не підлягає судовому захисту, зберігаючись у натуральній формі - формі натурального зобов`язання, виходячи з таких міркувань.

Слід також взяти до уваги висновки, викладені у постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20, в якій кредитор звернувся із позовом про стягнення виключно сум за статтею 625 ЦК України. Вимога про стягнення основної суми боргу не заявлялася з очевидних причин щодо неї сплив строк позовної давності. Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, який відмовив кредитору у задоволені позову, колегія суддів змінила мотиваційну частину судового рішення та вказала на таке: «суди не звернули увагу, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги; за таких обставин, у задоволенні позовних вимог кредитора слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги».

З огляду на викладене вимоги АТ «СЕНС БАНК» у справі, яка переглядається, про стягнення 3% річних на суму заборгованості за кредитним договором, яка стягнута рішенням третейського суду, та інфляційних втрат є безпідставними, оскільки у зв`язку із неможливістю прийняття до уваги рішення третейського суду через його явну незаконність та пропуск позовної давності щодо основного зобов`язання повернення кредитної заборгованості перетворилось на натуральне і не підлягає захисту в судовому порядку.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з аргументами апеляційної скарги щодо відсутності підстав для задоволення позову, а решта доводів апеляційної скарги не мають правового значення та не впливають на вирішення спору.

Оскільки рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права, що регулюють, зокрема, правовідносини про стягнення з боржника передбачених статтею 625 ЦК України сум, та положень процесуального закону щодо оцінки доказів у справі, рішення суду необхідно скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

В силу частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача

Оскільки рішення суду скасовано, а за наслідками апеляційного перегляду у позові відмовлено, є передбачені законом підстави для розподілу судових витрат, які у цій справі покладаються на позивача.

Тому з позивача на користь відповідачки слід стягнути 7079 грн. 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зотікова Сергія Євгеновича задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 червня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

В позові Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором та інфляційних втрат відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», , м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , 7079 грн. 60 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повний текст постанови складений 20 вересня 2023 року