Справа № 214/2371/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 вересня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства Електромашпромсервіс» про відшкодування моральної шкоди, суд-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Електромашпромсервіс», в якому просить: стягнути з ПАТ «Електромашпромсервіс» на її користь 320 000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування позову наводить наступне. З 11.02.1986 року по 14.02.2023 року вона працювала у відповідача на Криворізькому електроремонтному підприємстві (яке неодноразово реорганізувалося та перейменовувалося остання назва ПрАТ «ЕЛЕКТРОМАШПРОМСЕРВІС») у цеху №9 ізолювальником. 14.02.2023 року вона звільнилася від відповідача за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію. За час роботи на підприємстві у відповідача вона підпадала під вплив шкідливих хімічних речовин, які знаходилися в ізоляційних стрічках на основі скловолокна, просочені та змащені лаками і компаундами з штучних смол, до складу яких входять розчинники. Як наслідок, від шкідливих умов праці під час виконання трудових обов`язків, її здоров`ю були нанесені негативні наслідки, і як слідство отримання в 2009 році професійне захворювання, яке в подальшому погіршилося та ускладнилося. Так Український науково-дослідний інститут промислової медицини їй встановив діагноз захворювання: - Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пилотоксичний бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії). ЛН першого-другого ступеня. Від профзахворювання в неї виникли суттєві зміни як в її житті так і в організмі: При огляді у МСЕК: від 09.12.2009 р. первинно їй було встановлено 25% втрати працездатності, 06.12.2010 р. - 25% ХОЗЛ, 05.12.2012р. 25% ХОЗЛ. Вона виконувала всі призначення лікарів, але стан її здоров`я все одно погіршувався. З 2015 р. в неї відбулося значне погіршення здоров`я і їй встановили погіршення її стану здоров`я від професійного захворювання: Хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії, група С, загострення середнього ступеня важкості. ЛН другого-третього ступеня. Хронічний субатрофічний ринофаринголариніт, фаза загострення. Стійка вторинна дистонія за гіпокінетичним типом. Захворювання професійні. 27.01.2015p., 04.12.2018p. 40% втрати працездатності по ХОЗЛ + ЛАРИНГІТ та ТРЕТЯ група інвалідності. 02.12.2021р. - 40% втрати працездатності по ХОЗЛ + ЛАРИНГІТ та ТРЕТЯ група інвалідності - безстроково. Для того, щоб в її організмі не трапилося ще більш тяжких наслідків для здоров`я, їй лікарями заборонено виконувати роботи, пов`язані з важкою фізичною працею та роботою, де є наявність пилу. Для того, щоб в її організмі не з`явилися більш тяжкі наслідки ураження здоров`я їй лікарями визначено, що вона потребує: медичної та соціальної допомоги, - забезпечення лікарськими засобами, санаторно-курортне лікування, вироби медичного призначення. Від зазначених наслідків - втрати роботи, втрати працездатності, настання інвалідності, потребі в постійному лікуванні, в фізичних болях, в погіршенні її здоров`я, в неможливості займатися любимими справами, в неї відбулися дуже негативні зміни житті від яких вона морально страждає. Із документів, котрі додаються до позовної заяви, простежується очевидний факт порушення підприємством відповідачем її законних прав на безпечні умови праці, зокрема нормами Конституції України ст.21, ст.43, ст.46 передбачені права працівників на охорону їх життя і здоров`я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці. Частин 2, 3, 5 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Ст. 13 Закону України "Про охорону праці" також передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством, що регулює розгляд трудових спорів, зокрема: Законом України «Про охорону праці», Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган іншими нормативними актами. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та іншому. Суму компенсації за спричинену моральну шкоду визначає в розмірі 320 тисячі гривень виходячи із наступного: заявлена нею сума є незначною і дуже мізерною. Її життя, як і для кожної особи є найбільш цінним та головним. Ніяка сума компенсації не замінить її страждання, переживань, не лишить її фізичних болів, не поверне її стан здоров`я до стану встановлення професійних захворювань. Але ця незначна сума на невеликий час покращить мій моральний стан, дасть можливість відпочинок, на лікування.

Не погодившись з вимогами позовної заяви, відповідачкою було подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено наступне. Позивачка працювала у відповідача з 11.02.1986 року по 14.02.2023 року ізолювальником в цеху №9. Як стверджує позивачка, під час роботи на підприємстві підпала під вплив шкідливих хімічних речовин, які знаходились на ізоляційних стрічках на осноі скловолокна просочені та змащені лаками і компаундами з штучних смол, до скаладу яких входять розчинники. Як наслідок, у 2009 році отримала професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень. 09.12.2009 року ОСОБА_1 первинно було встановлено МСЕК 25% втрати працездатності 27.01.2015 р. МСЕК встановлено 40% втрати працездатності та встановлена третя група інвалідності. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням Позивач вважає, що саме працюючи у ПрАТ «Електромашпромсервіс» вона отримала зазначене професійне захворювання, та всупереч вимогам розумності виваженості та справедливості, оцінює суму морального відшкодування у розмірі 320 000,00 грн. Правове обґрунтування. По-перше. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Пунктом 9 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України встановлено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи. Згідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України), моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. 07.10.2009 р. було проведено розслідування хронічного професійного захворювання Позивача та складено відповідний Акт №3 форми П-4, в п.16 якого значиться, що Позивач протягом 19 років та 11 місяців виконували свою роботу згідно трудових обов`язків. Незважаючи на шкідливі умови праці «Роботи виконувалися на спеціально обладнаних місцях з приточною та витяжною вентиляцією, яка вмикається під час ізолювальних робіт. При цих роботах ізолювальники згідно нормам повністю забезпечуються засобами індивідуального захисту: халат бавовняний ( костюм), рукавиці спеціальні, респіратор ШБ-1 «Пелюсток»- 40/200» захисний крем «Силіконовий». Змащування матеріалів електроізоляційними лаками проводиться спеціальними щіточками. Однак під час цих робіт 3 причин недосконалої технології та непостійного застосування робітниками засобів індивідуального захисту не виключено попадання до органів дихання пилу скловолокна та парів толуолу (ксилолу).» Тобто, причиною професійного захворювання, що вказано в п.17 Акту №3 с: 1. Недосконалість технології. 2. Непостійне застосування засобів індивідуального захисту органів дихання. Крім того, в п. 19 Акту №3 розслідування хронічного професійного захворювання вказано, що ОСОБА_1 під час ізолювальних робіт не в повній мірі використовувала засоби індивідуального захисту органів дихання, чим порушила вимоги п.3.15 інструкції 5 з охорони праці для ізолювальника. Статті 159 КЗпП України, статті 14 Закону України «Про охорони праці». Отже, в отриманні професійного захворювання є безпосередньо і вина позивача, зі свого боку відповідач вжив усіх заходів, щоб забезпечити позивача засобами індивідуального захисту. Організація технологічних процесів та виробничого обладнання відповідача виключає можливості контакту працівників із шкідливими виробничими факторами, і позивач погоджуючись на даний вид праці розуміла та була повідомлена про всі подальші наслідки у відповідних умовах праці. Відповідно до п.п. 1, 2, 3 Державних санітарних норм та правил «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.04.2014 р. №248, санітарні норми та правила спрямовані на гігієнічну оцінку умов та характеру праці на робочих місцях працівників та застосовуються на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності у випадках, передбачених законодавством. Гігієнічна класифікація праці базується на принципі диференціації оцінок умов праці залежно від фактично визначених рівнів впливу факторів виробничого середовища і трудового процесу та з урахуванням їх можливої шкідливої дії на здоров`я працівників. Робота в умовах перевищення гігієнічних нормативів дозволена тільки за умови застосування засобів колективного та індивідуального захисту і скорочення шкідливих виробничих факторів (захист часом). Відповідач здійснював всі заходи передбачені ст. 7 Закону України «Про охорону часу дії праці», а саме: працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством. Відповідно до ст. 29 Кодексу законів про працю України позивачу було роз`яснено його права і обов`язки, повідомлено про умови праці, наявність на робочому місці, де він молоком буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. Тож, позивач свідомо прийняв запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я та його наслідки. В свою чергу, відповідач не приховував шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував. Більше того, на ПрАТ «Електромашпромсервіс», відповідно до вимог законодавства, повсякчас застосовуються заходи щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом випровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, позитивного досвіду з охорони праці. 30.10.2009 р. відповідачем виведено позивача зі шкідливих умов праці, тож втрата працездатності позивача у 40% ніяким чином вже не стосується умов праці, що створені відповідачем, тож і вина відповідача відсутня. Таким чином, можна зробити висновок, що будь-яких порушень законодавства про працю відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням професійного захворювання, відповідач не вчиняв. Відповідач вважає, що не повинен відшкодовувати моральну шкоду, оскільки не вчиняв будь-яких протиправних дій, які б знаходились у причинному зв`язку з втратою працездатності позивача та виникнення у останнього моральних страждань. Наявність шкідливих умов праці є об`єктивною на деяких робочих місцях відповідача згідно законодавства України, гігієнічної класифікації праці, та вказує на відсутність причинного зв`язку з втратою працездатності. Позивач повинен довести причинний зв`язок професійного захворювання за умовами праці на підприємстві, а не просто зазначити про це без жодних підтверджень відповідними доказами. Відтак вважає, що позивачем не доведено суду, та не підтверджено будь-яким належним та допустимим доказом, факт завдання саме відповідачем шкоди внаслідок якої у нього виникло б право на відшкодування моральної шкоди. Вина відповідача не доведена, що не спростовано будь-якими доводами позивача. По-друге, щодо розміру моральної шкоди яку позивач оцінює у розмірі 320 000,00 грн. варто наголосити, та звернути увагу суду на тому, що позивач також сам винен у втраті працездатності, так як не піклувалась як необхідно було про своє здоров`я, постійно не використовувала засоби індивідуального захисту. Як передбачено ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Всупереч вимогам розумності виваженості та справедливості позивач зазначає суму морального відшкодування з відповідача у розмірі 320 000,00 грн. за працю в шкідливих умовах, нехтуючи принципом добропорядності сторони судового процесу. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму ВСУ № 4, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В обґрунтування розміру моральної шкоди, позивач у пред`явленому позові посилається на те, що у зв`язку з вказаним ним професійним захворюванням змінилося життя позивача, погіршилась його якість, що завдає йому моральних страждань. Однак на підтвердження зазначеного вище, позивач не надає суду будь-яких належних та допустимих доказів, що вказували б на те, що вона дійсно зазнає моральних страждань, оскільки позивачем не доведено вину Відповідача щодо завдання Позивачу шкоди в наслідок якої у неї виникло б право на відшкодування моральної шкоди, а відтак у позивача апріорі не може виникнути моральних страждань без існування завданої їй шкоди. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. "Абзацом 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (з подальшими змінами та доповненнями), передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має буди зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст. ст. 76-89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім того, в п. 9 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд повинен виходи із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже позивач при пред`явленні вимог про стягнення моральної школи має довести в чому полягає завдана шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача її заподіяно, з яких міркувань виходив позивач визначаючи розмір шкоди, та якими доказами він це підтверджує. Положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може гуртуватися на припущеннях. Однак, твердження позивача, які складають зміст позовної щодо вимог про стягнення моральної школи, с не що інше, як припущення можливого розміру заподіяної шкоди, оскільки вони не підтверджується жодним належним та допустимим доказом, навіть словесно в своєму змісті позовної заяви позивач не вказав, у чому саме проявляються душевні страждання їх глибина та тривалість, як це відобразилось у його повсякденному житті. Позивачем не було надано жодного доказу в обґрунтування своїх доводів з урахуванням характеру і обсягу душевних страждань, взагалі не вмотивовано та не обґрунтовано висновок щодо розміру морального відшкодування. Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди», надісланих листом Міністерства юстиції від 13.05.2004 №35-13/797 (в редакції від 20.09.2013), вказано, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди може бути не адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Слід зазначити, що нормами діючого законодавства України не встановлено критерії визначення моральної шкоди в грошовому еквіваленті, не встановлено як мінімального, так і максимального розміру моральної шкоди, у зв`язку з чим звертаємо увагу суду на аналіз судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди. Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, ступеня вини постраждалої особи, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Зазначаємо, що обов`язковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди с встановлення причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою особи, матеріали ж справи не місять доказів вини відповідача у заподіянні моральної шкоди позивачу. Розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності, виваженості, справедливості та критеріям ст. 23 ЦК України, оскільки не надано доказів, які підтверджують глибину фізичних та моральних страждань. Отже, у правовому полі існує своєрідна чотирискладова «формула відшкодування моральної шкоди», яку можна відобразити наступним чином: 45 МШ-Д + В + Н + ПНЗ, де МШ - це моральна шкода, яка має місце лише у випадку одночасної наявності (суми) таких елементів як 1) Д - діяння особи, яке має бути таким, що порушило право потерпілого; 2) В - вина особи, яка заподіяла шкоду; 3) Н - наслідки у вигляді моральної шкоди, яка була спричинена винним діянням 4) ПНЗ - причинно-наслідковий зв`язок між діянням винної особи та моральними стражданнями, який підтверджує, що ці страждання були викликані саме протиправним діянням. Лише за наявності та доведеності всіх елементів такої типової для правопорушення порушника; формули забезпечать шанси на відшкодування моральної шкоди. У своїй постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц ВС вказав, що сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Крім того, Касаційний цивільний суд у постановах у справах №№336/2433/17-ц та 337/28/17 зазначає, що моральна шкода відшкодовується потерпілій особі її заподіювачем, між якими існують відносини, які за всіма критеріями відповідають вимогам ст. 1 ЦК, якщо окремим законом на такі відносини, які не є цивільними за визначенням, не поширюються правила цього кодексу в субсидіарному порядку. Компенсація моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів і застосовується в разі наявності всіх умов (підстав) для притягнення особи до цивільно- правової деліктної відповідальності, в якій деліктом є цивільне правопорушення. Такими умовами є протиправність у діях, наявність шкоди (у цьому випадку моральної), вина, крім випадків, коли шкоду завдано органом державної влади або місцевого самоврядування, органом влади АР Крим, причинний зв`язок між настанням шкоди та протиправними діями. Верховний Суд України також розтлумачив це положення в постанові від 9.11.2016 (справа №6-1575цс16). Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й вищі суди, виходив з того, що тривала відсутність постачання електроенергії до будинку порушила права позивача, що призвело до моральних страждань. Однак ВСУ акцентував увагу на тому, що правила ст. 1167 ЦК регулюють позадоговірні (деліктні) відносини, тому її дія не поширюється на договірні правовідносини. Тут варто наголосити, що правовідносини, що існували між позивачем та відповідачем гуртувались на підставі трудового договору, а отже до таких правовідносин не може застосовуватись такий спосіб захисту як компенсація моральної шкоди. Вітчизняні суди неодноразово наголошували на тому, що відповідальність за моральну шкоду вимагає визначення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між ними. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди й умовою цивільно-правової відповідальності. Відповідно до частини першої статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. суди застосовують при Рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі Краска проти Швейцарії визначено, що ефективність справедливого розгляду 50 досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. У рішенні ЄСПЛ у справі Кузнєцов та інші проти Російської Федерації зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах Серявін та інші проти України, Проніна проти України ) і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Якщо при винесені рішення, суд все ж таки дійде висновку, що вина відповідача є у виникненні професійного захворювання позивача та стягне моральну шкоду, прошу суд врахувати, фінансовий стан ПрАТ «Електромашпромсервс», що потерпає від шкоди, завданою агресією Російською Федерацією: працює не на повну потужність, у зв`язку з скорочення послуг на ринку з ремонту електроустаткування, оговтується від наслідків ракетних атак, що відбулись у червні 2023 р., а саме влучання в адмінбудівлю підприємства 13.06.2023 р. з завданням значних збитків відповідачу, та значно зменшити розмір моральної шкоди. Так, як сума моральної шкоди у розмірі 320 000,00 грн непомірна для відповідача та вплине на виплату заробітної плати іншим працівникам підприємства.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, подала заяву, згідно якої просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати за його відсутності, відмовити позивачці в задоволенні позову в повному обсязі на підставі доводів, викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні дослідженні наступні письмові докази: трудова книжка (а.с. 9-12), акт розслідування хронічного професійного захворювання (а.с. 13-14), довідка МСЕК (а.с. 15,16, 17, 18, 19, 20,21), виписка із медичної картки (а.с. 22-23, 24-25,26-27,28-29,30-31), витяг (а.с. 51-59), лист (а.с.60), наказ (а.с.61)

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: трудову книжку (а.с. 9-12), акт розслідування хронічного професійного захворювання (а.с. 13-14), довідки МСЕК (а.с. 15,16, 17, 18, 19, 20,21), виписки із медичної картки (а.с. 22-23, 24-25,26-27,28-29,30-31), так як ці докази стосуються заявлених вимог, а саме роботи позивачки у відповідача, умов роботи, виникнення у позивачки хронічного професійного захворювання.

Суд вважає належними доказами: витяг (а.с. 51-59), лист (а.с.60), наказ (а.с.61), так як ці докази стосуються заявлених вимог.

Суд, відповідно до ст. 78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені належні письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові та визнані належними і допустимими докази, є достовірними.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

Позивачка ОСОБА_1 з 11.02.1986 року по 14.02.2023 року працювада у відповідача на Криворізькому електроремонтному підприємстві (яке неодноразово реорганізувалося та перейменовувалося остання назва ПрАТ «ЕЛЕКТРОМАШПРОМСЕРВІС») у цеху №9 ізолювальником. 14.02.2023 року, звільнилася від відповідача за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію, що вбачається з трудової книжки (а.с. 9-12).

ОСОБА_1 від 09.12.2009 року первинно було встановлено 25% втрати працездатності, 06.12.2010 року -25% ХОЗЛ, 05.12.2012 року - 25% ХОЗЛ. 27.01.2015 року , 04.12.2018 року встановлено 40% втрати працездатності по ХОЗЛ +ларингит та третя група інвалідності. 02.12.2021 року встановлено 40% втрати працездатності та третя група інвалідності- безстроково. Відповідно до рекомендацій МСЕК ОСОБА_1 потребує «медичної та соціальної допомоги, забезпечення лікарськими засобами, санаторно-курортне лікування, вироби медичного призначення», протипоказано виконувати роботу пов`язану з важкою фізичною працею, де є наявність пилу, що встановлено довідками МСЕК (а.с. 15,16, 17, 18, 19, 20,21).

Відповідно до Акту №3 розслідування хронічного професійного захворювання від 12.10.2009 року, професійне захворювання виникло за таких обставин: На протязі 19 років 11 місяців роботи згідно трудових обов`язків ОСОБА_1 виконувала ізоляційні роботи з намотування вручну та на спеціальних верстатах на деталі електричних машин ізоляційної стрічки на основі скловолокна, просоченої та змащеної лаками і компаундами з штучних смол, до складу яких входять розчинники (толуол або ксилол). Роботи виконувалися на спеціально обладнаних місцях з приточною та витяжною вентиляцією, яка вмикається під час ізолювальних робіт. При цих роботах ізолювальники згідно нормам повністю забезпечуються засобами індивідуального захисту: халат бавовняний (костюм), рукавиці спеціальні, респіратор ШБ-1 "Пелюсток" - 40/200", захисний крем «Силіконовий». Змащування матеріалів електроізоляційними лаками проводиться спеціальними щіточками. Однак під час цих робіт з причин недосконалості технології не виключено попадання до органів дихання пилу скловолокна та парів толуолу (ксилолу) (а.с.13-14).

Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини ОСОБА_1 встановлено професійне захворювання, діагноз: Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пилотоксичний бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група С, загострення середнього ступеня важкості. ЛН першого-другого ступеня, що встановлено виписками із медичної картки (а.с. 22-23, 24-25,26-27,28-29,30-31).

До взаємин між сторонами належить застосувати норми Конституції України, КЗпП України, Закону України «Про охорону праці», ЦК України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно з ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 цього ж Кодексу передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та Кодексу законів про працю України.

На час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» вже не було передбачено обов`язку Фонду відшкодовувати позивачу моральної шкоди, то таку шкоду згідно з правилами ст. 237-1 КЗпП України позивачеві повинен відшкодовувати роботодавець, а, отже, відповідач.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, під моральною шкодою, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд приходить до переконання, що з дослідженого судом акту розслідування хронічного професійного захворювання, медичних документів, вбачається, що ПАТ «Електромашпромсервіс» не було забезпечене дотримання гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, а тому саме у зв`язку з порушенням роботодавцем прав позивача на належні, безпечні і здорові умови праці, настали негативні для позивачки наслідки у вигляді погіршення здоров`я, виникнення професійних захворювань, які в свою чергу, потягнули за собою стійку втрату професійної працездатності на 40% та завдали моральних страждань позивачці.

Суд вважає необґрунтованими та відкидає заперечення відповідача, викладені у відзиві, які ґрунтуються на тому, що позивачка була обізнана про умови праці. При цьому, суд виходить з того, що створення належних умов праці є беззаперечним обов`язком роботодавця.

На підставі ст.ст. 15, 23 ЦК України позивач, як особа, яка зазнала фізичного болю та страждань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, та у зв`язку з протиправною поведінкою до неї самої, має право на відшкодування моральної шкоди, яка їй завдана.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд, керуючись вимогами ст. 23 ЦК України, враховує ступінь вини підприємства, посадові особи якого не створили належних та здорових умов праці для позивачки, бере до уваги, що внаслідок хронічного професійного захворювання позивачка не має змоги вести звичне життя, втратила працездатність, зазнала інвалідності, потребує в постійному лікуванні, постійно відчуває фізичний біль, погіршення здоров`я. Також суд бере до уваги, що у судовому засіданні не знайшла свого підтвердження така наведена позивачкою на обґрунтування свого позову обставина, що вона не має змоги займитися улюбленими справами.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що розмір моральної шкоди, завданої позивачці, з урахуванням вимог розумності та справедливості, повинен бути визначеним у розмірі 200 000,00 грн.

З урахування положень ч.1 ст.1167 ЦК України ця моральна шкода повинна бути відшкодована відповідачем, діями якого, пов`язаними з порушенням прав позивача на безпечні умови праці, завдана моральна шкода.

Таким чином, суд вважає, що позивачка обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернулась до суду до відповідача за захистом свого права.

Отже, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Також суд враховує, що часткове задоволення позову буде відповідати такому, передбаченому ст. 2 ЦПК України завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушеного права позивача.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог, розмір судового збору дорівнює 2 000 грн. 00 коп. Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору, не понесла судових витрат, ці судові витрати належить компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст.ст.15, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 6, 9, 14, 39 Закону України «Про охорону праці», ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст.ст. 2, 4, 12, 13, 133, 141, 258-260, 263-265ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Електромашпромсервіс» про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Електромашпромсервіс» (, м. Кривий Ріг, вул. Героїв АТО, 71) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 200 000 грн. 00 коп.

Судові витрати в розмірі 2000 грн. 00 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.М. Прасолов