Справа № 645/776/23
Провадження № 2/643/1055/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Семенової Я.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Степанюк Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики, укладеним 04.11.2022 у розмірі 159 587,03 гривень, яка складається з: 152 000,00 гривень сума основного боргу, 5 531,51 гривень проценти за користування позикою, 745,85 гривень три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, 1 300,67 гривень інфляційних втрат. Також просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 1595,87 гривень.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог зазначив, що 04 листопада 2022 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Олійник Л.М. та зареєстровано в реєстрі за №1540 (далі - Договір). За умовами вказаного Договору відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 152 000,00 гривень, що еквівалентно сумі 4 152,00 доларів США на день укладення договору по курсу НБУ. Умовами п. 2 Договору сторонами погоджено, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 грошові кошти, отримані за договором позики в сумі 152 000,00 гривень частинами у такому порядку: грошові кошти в сумі 12 000,00 гривень, що еквівалентно сумі 327,00 доларів США на день укладення договору позики по курсу НБУ до 12 листопада 2022 року, грошові кошти в сумі 140 000,00 гривень, що еквівалентно сумі 3 825,00 доларів США на день укладення договору позики по курсу НБУ до 31 грудня 2022 року. Проте відповідач у справі ОСОБА_2 взятих на себе умовами Договору зобов`язань не виконав, грошові кошти позивачу у встановлені Договором строки не повернув, від виконання зобов`язання ухиляється, що послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом. Посилаючись на вимоги ст. 15, 16, 526, 530, 610, 612 ЦК України, зазначив, що, оскільки ОСОБА_2 грошові кошти, отримані за Договором позики позивачу в обумовлений Договором строк повернуті не були, він, керуючись вимогами ст. 509, 1049 ЦК України, просить стягнути з відповідача на його, позивача, користь суму позики в розмірі 152 000,00 гривень. Також посилався, що за користування відповідачем позикою він має право на одержання від відповідача процентів. Зазначив, що з умов Договору позики від 04.11.2022 вбачається, що він не є безоплатним у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України та не встановлює процентів від суми позики, а відтак, він, як позикодавець, має право на одержання від відповідача за вказаним Договором процентів від суми позики у розмірі, який визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Посилався, що період нарахування процентів від суми позики на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України обмежується строком, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг, оскільки у випадку несвоєчасного повернення позики інтереси позикодавця забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відтак, просить стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування грошовими коштами, отриманими за Договором позики, у такому розмірі: 65,76 гривень за користування грошовими коштами в сумі 12 000,00 гривень за період з 04.11.2022 до 12.11.2022, 5 465,76 гривень - за користування грошовими коштами в сумі 140 000,00 гривень за період з 04.11.2022 до 31.12.2022. Крім зазначеного, просить стягнути з відповідача на свою користь три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 754,85 гривень, які нараховані станом на 28.02.2023, а також інфляційні втрати в сумі 1 300,67 гривень, які нараховані станом на 31.01.2023. Відтак, остаточно просить суд стягнути з відповідача на свою користь: 159 587,03 гривень, яка складається з такого: 152 000,00 гривень основна сума боргу; 5 531,51 гривень проценти за користування позикою; 1 300,67 гривень інфляційні втрати, нараховані станом на 31.01.2023; 745,85 гривень три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, нараховані станом на 28.02.2023. Також просить стягнути з відповідача понесені позивачем судові втрати в сумі сплаченого судового збору в розмірі 1 595,87 гривень.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 березня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики передано за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики надійшла в провадження судді Семенової Я.Ю.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики прийнято до провадження, постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні пред`явлені до ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі та пояснив про обставини справи, як про них викладено у пред`явленому позові.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Федасюк А.А. у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнали частково, проти стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу до договором позики в розмірі 152 000,00 гривень не заперечували. Проти стягнення з відповідача на користь позивача суми процентів в розмірі 5 531,51 гривень заперечували, посилаючись на те, що умовами договору позики від 04.11.2022 сплата процентів за користування коштами сторонами не погоджувалася. Також заперечували проти стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних в сумі 754,85 гривень та інфляційних втрат в сумі 1 300,67 гривень, посилаючись, що стягнення цих сум неможливе через оголошення в Україні воєнного стану, що визначено правилами Перехідних положень ЦК України.

Суд, вислухавши вступне слово позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Судом встановлено, що 04 листопада 2022 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Олійник Л.М., зареєстровано в реєстрі за № 1540, що знаходить своє підтвердження належним чином засвідченою копією договору позики від 04 листопада 2022 року (а.с. 9).

Відповідно до умов п. 1 вказаного Договору позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв від позикодавця грошові кошти в сумі 152 000,00 гривень, що еквівалентно сумі 4152,00 доларів США на день укладення цього договору по курсу НБУ, таким чином: грошові кошти в сумі - 12 000,00 гривень, що еквівалентно сумі 327,00 доларів США на день укладення цього договору по курсу НБУ, строком до 12 листопада 2022 року, грошові кошти в сумі 140 000,00 гривень, що еквівалентно сумі 3825,00 доларів США на день укладення цього договору по курсу НБУ, строком до 31 грудня 2022 року.

Умовами п. 2 вказаного договору сторонами погоджено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю грошові кошти в сумі 152 000,00 гривень, що еквівалентно сумі 4152,00 доларів США на день укладення цього договору по курсу НБУ, таким чином: грошові кошти в сумі - 12 000,00 гривень, що еквівалентно сумі 327,00 доларів США на день укладення цього договору по курсу НБУ, строком до 12 листопада 2022 року, грошові кошти в сумі 140 000,00 гривень, що еквівалентно сумі 3825,00 доларів США на день укладення цього договору по курсу НБУ, строком до 31 грудня 2022 року.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження повернення відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 152 000,00 гривень у строк, визначений умовами договору позики від 04.11.2022.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі договору позики від 04 листопада 2022 року. Дійсність даного договору не викликає сумніву.

Договором позики від 04 листопада 2022 року встановлений строк виконання зобов`язання, а саме, сторонами погоджено про повернення: грошових коштів в сумі - 12 000,00 гривень, що еквівалентно сумі 327,00 доларів США на день укладення цього договору по курсу НБУ, строком до 12 листопада 2022 року, грошових коштів в сумі 140 000,00 гривень, що еквівалентно сумі 3825,00 доларів США на день укладення цього договору по курсу НБУ, строком до 31 грудня 2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Главою 50 ЦК України унормовано перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 04 листопада 2022 року, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надав.

Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок.

У ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови позивача ОСОБА_1 прийняти виконання зобов`язання за договором позики.

Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 04 листопада 2022 року, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання за зазначеним договором в розмірі 152 000,00 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в цій частині суд також враховує їх визнання у судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 та його представником, а, відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнями учасниками справи, їхніх представників.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь з ОСОБА_2 процентів за користування грошовими коштами, суд керується таким.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові, прийнятій 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14. Так, Верховний Суд України зазначив, що у справі, яка переглядається, з огляду на те, що спірний договір позики не є безоплатним у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України та що розмір процентів від суми позики ним не встановлений, суд касаційної інстанції, не застосувавши до спірних правовідносин положення статті 1048 ЦК України, дійшов помилкового висновку про те, що позикодавець не має права на одержання від позичальника процентів від суми позики, оскільки цим договором не передбачено нарахування та одержання зазначених процентів.

Підстав вважати, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір позики є безпроцентним, у суду немає, позаяк сума позики (152 000,00 гривень) перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а відтак, у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України підстави вважати таку позику безпроцентною - відсутні.

Як дійшов висновку Верховний Суд у постанові, прийнятій 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц, під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Як дійшов висновку Верховний Суд у постанові, прийнятій 09 лютого 2022 року у справі № 523/11575/16, провадження № 61-2893св19, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ (третє речення першого абзацу частини першої статті 1048 ЦК України). Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14).

У постанові від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну сплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), пункти 53-54, 90-91).

Як убачається зі змісту пред`явлених позивачем позовних вимог в частині щодо стягнення з відповідача процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, про їх стягнення з відповідача йдеться за період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг.

Підстав вважати, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір позики є безпроцентним, у суду немає, позаяк сума позики (152 000,00 гривень) перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а відтак, у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України підстави вважати таку позику безпроцентною - відсутні.

З огляду на наведене вище, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача процентів в розмірі 65,76 гривень за користування позиченими грошовими коштами в сумі 12 000,00 гривень за період з 04.11.2022 по 12.11.2022, а також процентів в розмірі 5 465,75 гривень за користування позиченими грошовими коштами в сумі 140 000,00 гривень за період з 04.11.2022 по 31.12.2022, а загалом в сумі 5 531,51 гривень, про стягнення яких йдеться за період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг. Правильність проведеного позивачем розрахунку процентів за користування позиченими грошовими коштами судом перевірено.

З приводу позовних вимог позивача про стягнення на його користь з відповідача інфляційних втрат у розмірі 1 300,67 гривень, нарахованих станом на 31.01.2023, та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 754,85 гривен, нарахованих станом на 28.02.2023, то вони не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

У даному випадку правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов`язанням і на ці правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

У разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 04.11.2022, позивачем нараховано інфляційні втрати за весь час прострочення боргу, розмір яких відповідно до наданого позивачем розрахунку становить 1 300,67 гривень та три відсотки річних від простроченої суми - у розмірі 754,85 гривень.

Вирішуючи питання щодо можливості задоволення позовних вимог позивача в цій частині, суд зважає на те, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України введено воєнний стан з 05 години 30 хвилини 24.02.2022 строком на 30 днів. Воєнний стан в Україні ще не скасований.

Згідно з вимогами п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З огляду на наведене, беручи до уваги природу правовідносин у даній справі, позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного вище, враховуючи вимоги ст. 12, 81 ЦПК України, згідно з якими, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача та його представника, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню й з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу в розмірі 152 000,00 гривень та сума процентів за користування позикою в розмірі 5 531,51 гривень.

Згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 1-46К від 03 березня 2023 року, при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 597,90 гривень.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в загальному розмірі 157 531,51 гривень, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1577,28 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 04 листопада 2022 року у розмірі 157 531 (сто п`ятдесят сім тисяч п`ятсот тридцять один) гривень 51 копійка, яка складається з: 152 000 (сто п`ятдесят дві тисячі) гривень 00 копійок сума боргу за договором позики, 5 531 (п`ять тисяч п`ятсот тридцять один) гривень 51 копійка проценти за користування позикою.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 1577,28 гривень.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 15 вересня 2023 року.

Суддя: Я.Ю. Семенова