Справа № 697/692/23
Провадження № 2/697/303/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2023 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Скирди Б.К.,

за участю секретаря судового засідання Васянович Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Каневі Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бобрицької територіальної громади Черкаського району Черкаської області Пшеничницький старостинський округ № 4 Черкаської області, Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності на 1/2 частку у праві власності подружжя на житловий будинок з надвірними спорудами в разі смерті одного з подружжя та зняття арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Бобрицької територіальної громади Черкаської області Пшеничницький старостинський округ (далі також відповідач 1), Канівського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі також відповідач 2) про визнання права власності на 1/2 частку у праві власності подружжя на житловий будинок з надвірними спорудами в разі смерті одного з подружжя та зняття арешту.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 15.12.1987 по 10.10.2006, що підтверджується копіями свідоцтв про одруження та розлучення.

27.11.2005 згідно договору купівлі-продажу, подружжя ОСОБА_3 придбали домоволодіння по АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 . Договір купівлі-продажу даного домоволодіння було оформлено на чоловіка ОСОБА_2 та посвідчені приватним нотаріусом Канівського районного нотаріального округу 28.11.2005 за реєстровим номером № 1-2974.

10.10.2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюб було розірвано згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 колишній чоловік позивача ОСОБА_2 помер, про що свідчить копія Свідоцтва про смерть.

Після його смерті залишилась спадщина у вигляді домоволодіння по АДРЕСА_1 .

27.12.2022 позивач звернулась до приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблини Є.В. з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя.

27.12.2022 приватний нотаріус Стеблина Є.В. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 136/02-31/02-14, посилаючись на підпункт 3.3 пункту 3 глави 11 розділу ІІ Порядку, якщо на майно накладений арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя відкладається до зняття арешту.

Оскільки всі виконавчі провадження по відношенню до ОСОБА_2 були завершені, а також з урахуванням того, що боржник ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і арешт з майна не знято, тому позивач звертається за захистом своїх прав та законних інтересів до суду.

Враховуючи викладене, позивач не має можливості отримати в нотаріуса свідоцтво на право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, а саме на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був зареєстрований на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 та вільно володіти своїм майном.

Земельна ділянка площею 0,1595 га, яка розташована по АДРЕСА_1 належить позивачу, відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 14.02.2023 м. Обухів, Київської області, Україна, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько А.П.

Також вважає, що оскільки вищевказане домоволодіння було придбано померлим ОСОБА_2 27.11.2005 згідно Договору купівлі-продажу, а шлюб позивача з померлим було розірвано 10.10.2006, то це спільне майно подружжя, бо було придбане під час шлюбу та за спільні кошти чоловіка та дружини.

Просить суд зобов`язати Канівський відділ державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був зареєстрований на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , яка залишилась після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був зареєстрований на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.04.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали суду для усунення недоліків (а.с.41-43).

18.04.2023 представником позивача адвокатом Дяченко В.М. усунуто недоліки позовної заяви та заявлено клопотання про витребування у приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблини Є.В. нотаріальної справи № 26/2020 до майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку було заведено 15.15.2020 і на підставі інформаційної довідки № 288005308 відмовлено в отриманні свідоцтва на право власності на частку в їхньому спільному майні (а.с.45).

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19.04.2023 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та витребувано у приватного нотаріуса Черкаського нотаріального округу Черкаської області Стеблини Є.В. нотаріальну справу № 26/20 до майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був зареєстрований на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.47-48).

24.04.2023 на виконання ухвали Канівського міськрайонного суду Черкаської області від приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблини Є.В. надійшла копія спадкової справи № 26/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с.54-100).

27.04.2023 від Канівського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому просили відмовити в позові до Канівського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) як до неналежного відповідача, прийняти рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача та провести розгляд без участі їх представника. Пояснили, що до Канівського відділу ДВС позов заявлено безпідставно, оскільки обтяження на майно боржника ОСОБА_2 було накладено іншим органом ДВС (а.с.101-102).

16.05.2023 представник позивача адвокат Дяченко В.М. звернулася до суду з клопотання про заміну відповідача в якому просила замінити неналежного відповідача Канівський відділ державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на належного Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), оскільки Канівський відділ державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) обтяження на майно ОСОБА_2 не накладав, а тому є неналежним відповідачем по справі (а.с.108-109).

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16.05.2023 задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дяченко В.М. та замінено первісного співвідповідача Канівський відділ державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на належного Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.113-115).

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 24.07.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.125-126).

21.08.2023 від представника відповідача Бобрицької сільської ради Черкаської області адвоката Хорошун О.В. надійшли письмові пояснення, в яких представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову повністю у зв`язку з тим, що він поданий до неналежного відповідача, а якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 застосувати до пред`явлених позовних вимог позовну давність. Також просила розгляд справи провести у відсутності представника відповідача. Пояснила, що Бобрицька сільська рада Черкаської області, як відповідач за позовом ОСОБА_1 , не визнає позовні вимоги. Позивач в своєму позові зазначає, що спірне будинковолодіння по АДРЕСА_1 було придбане сторонами під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач по справі вважає, що має право на визнання права власності на 1/2 частину вказаного майна, так як квартира була оформлена на померлого чоловіка і за його життя не було проведено розподіл спільного майна.

Дійсно, потреба у визначенні часток майна в судовому порядку виникає як за життя співвласників спільної сумісної власності, так і у разі смерті одного з них.

В зв`язку зі смертю власника спільного майна потреба у визначенні часток майна та визнання права власності може виникнути з огляду на наступне.

Якщо з`ясується, що в нотаріальному порядку одержати свідоцтво про право на спадщину на частку майна неможливо через смерть власника та не проведення такого розподілу за життя колишнього подружжя, то захистити своє право власності на частку майна можливо буде саме шляхом пред`явлення зазначеного позову.

Разом з тим, для захисту свого права власності самого по собі визначення часток недостатньо, тому потрібно заявляти вимогу і про визнання права власності частки у спільному сумісному майні подружжя.

Бобрицька сільська рада Черкаської області вважає, що належними відповідачами в таких категоріях справ є інші співвласники майна, спадкоємці померлого власника, і лише у відсутності таких, не прийняття або відмови від спадщини ними представницький орган місцевого самоврядування відповідно територіальної громади, на території якої знаходиться спадкове майно, тобто Бобрицька сільська рада Черкаської області.

Позивач ОСОБА_1 позбавлена права на спадкування після смерті ОСОБА_2 , оскільки на момент смерті останнього вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі, їх шлюб було розірвано 10.10.2006 Києво-Святошинським районним управлінням юстиції Київської області, про що видане відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 .

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_2 є спадкоємець за заповітом ОСОБА_5 , спадкоємцем за законом першої черги є його донька ОСОБА_6 .

Спадкоємці вчасно звернулися до нотаріальної контори для прийняття спадщини.

Отже, належними відповідачами в справі про визнання права власності на 1/2 частину у праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , яка залишилась після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 є саме спадкоємець ОСОБА_5 , як спадкоємець за заповітом, яка не залучена до участі в справі.

Отже Бобрицька сільська рада Черкаської області є неналежним позивачем у даній справі, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім цього, вважає, що суд наразі позбавлений вирішити даний спір по суті в зв`язку з тим, що розірвання шлюбу між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відбулося у 2006 році, на день звернення до суду позивача з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння минуло 17 років.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

В позові ОСОБА_1 про визнання права на 1/2 частину будинковолодіння необхідно відмовити за спливом позовної давності, що є окремою підставою для відмови.

Позовна вимога щодо зняття арешту з 1/2 частини у праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 є похідною від вимоги про визнання права власності на 1/2 частину будинковолодіння, а тому в зв`язку з викладеним вище вона теж не підлягає до задоволення (а.с.129-133).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з підстав, які викладені в позовній заяві.

Представник позивача адвокат Дяченко В.М. в судове засідання 15.09.2023 не з`явилася, на попередніх судових засіданням позовні вимоги підтримувала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача Бобрицької сільської ради Черкаської області адвокат Хорошун О.В. в судове засідання не з`явилася, в письмових поясненнях, які надала до суду, просила розглянути справу без участі їх представника, в задоволенні позову просила відмовити.

Представник відповідача Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, вивчивши матеріали справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, письмові пояснення, об`єктивно оцінивши докази, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.12.1987 по 10.10.2006, що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 15.12.1987 та копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 10.10.2006 (а.с.15, 16).

27.11.2005 ОСОБА_2 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2974 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.13, 23).

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Київ (а.с.17).

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 136/02-31/02-14 від 27.12.2022 вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, а саме на 1/2 частку в праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно з п.п. 3.3 п. 3 гл. 11 розділу ІІ Порядку, якщо на майно накладено арешт судовими чи слідчими органами (а.с.10).

З копії спадкової справи № 26/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 вбачається, що з заявами про прийняття спадщини звернулися дружина покійного ОСОБА_5 , як спадкоємець за заповітом; донька покійного ОСОБА_6 , як спадкоємець за законом; колишня дружина ОСОБА_1 , яка претендує на 1/2 частину спільного майна подружжя (а.с.54-100).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.06.2020 вбачається, що на все майно ОСОБА_2 накладено арешт, підстава: постанова серія АА 202808 від 04.11.2008, видавник: Відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області (а.с.84).

Згідно з частиною 3 статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 364 ЦК України, разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Окрім того, однією з підстав набуття власності є спадкування прав на майно за законом та за заповітом відповідно до ст. 1217 ЦК України.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з частиною 1 статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною 1 статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду про захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 520/6366/13-ц (провадження № 61-12030св20) вказано, що «належними відповідачами у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину, а за їх відсутності - відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини».

З матеріалів спадкової справи встановлено, що спадкоємцем майна померлого ОСОБА_2 за заповітом є його дружина ОСОБА_5 , а тому для вирішення питання про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , яка залишилась після смерті покійного, відповідачами у даній справі слід залучити осіб, на права яких може вплинути прийняте рішення.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-цта № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24).

Згідно з статтею 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідач, замінений іншим відповідачем, має право заявити вимогу про компенсацію судових витрат, здійснених ним внаслідок необґрунтованих дій позивача. Питання про розподіл судових витрат вирішується в ухвалі про заміну неналежного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Позивач та її представник мали бути обізнаними з даними приписами законодавства, ознайомилися з письмовими поясненнями представника Бобрицької сільської ради Черкаської області, яка у підготовчому судовому засіданні наголошувала на неналежності відповідача. Проте сторона позивача в підготовчому судовому засіданні наполягала на визначенні кола відповідачів саме у викладеній редакції поданої позовної заяви.

Правом замінювати відповідача за власною ініціативою суд не наділений. Така процесуальна дія означала би порушення судом вищенаведених принципів змагальності та диспозитивності.

З аналізу вищевказаних норм права вбачається, що діючим законодавством саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем і зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Оскільки позивач у строки, встановлені ст. 51 ЦПК України, із заявою про заміну первісного відповідача на належного відповідача до суду не звернулася, а нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни відповідача за ініціативою суду, то зазначене унеможливлює правильне вирішення спору по суті і є самостійною підставою для відмови у позові.

У зв`язку з наведеним, без залучення до участі у справі належного відповідача, суд не вправі робити висновки щодо обґрунтованості позовних вимог, а тому позовна вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок, яка залишилась після смерті ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання органу державної виконавчої служби зняти арешт з 1/2 частки у праві власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

За правилами ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підставами для знання арешту з майна є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Частиною 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в Постанові № 5 від 03.06.2016 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", і з системного аналізу норм закону, що регулюють захист права власності чи іншого речового права від порушень, зокрема питання щодо звільнення майна з-під арешту, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження, існує два способи здійснення такого права: 1) на рішення та дії державного виконавця стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства (наприклад адміністративного судочинства); 2) особою, яка володіє на підставі закону чи договору майном чи речовим правом на майно, і яка не є стороною виконавчого провадження, подається позов про зняття арешту з майна. Причому відповідачами в справі за позовом про зняття арешту (звільнення майна з-під арешту) є боржник і особа, в інтересах якої накладено арешт на майно; а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби; на позовні вимоги про зняття арешту з майна поширюється трирічний строк позовної давності, перебіг якого починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт майна.

У ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09 серпня 2021 року № 285/2558/19, відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Позивач не дотрималася вимог процесуального закону, що регулює питання подання позову про виключення майна з-під арешту, оскільки даний позов про звільнення майна з-під арешту вона не пред`явила до обов`язкового належного відповідача, яким має бути стягувач, в інтересах якого накладено арешт на спірне майно.

Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача. Жодних клопотань з цього приводу позивач та її представник не заявили, в тому числі і клопотань про витребування необхідних їм доказів, у разі якщо були позбавлені можливості такі докази добути і подати суду самостійно.

З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Звернення з позовом про зняття арешту лише до відділу ДВС може порушити права інших осіб, в інтересах яких накладено арешт.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Тому підстав для задоволення позову в частині зняття арешту, який пред`явлений до неналежного відповідача, суд не вбачає.

За таких обставин справи, оскільки позов ОСОБА_1 пред`явлено до неналежних відповідачів, суд, не надаючи оцінки доводам та обставинам справи, дійшов висновку, що у позові ОСОБА_1 до Бобрицької територіальної громади Черкаської області Пшеничницький старостинський округ, Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності на 1/2 частку у праві власності подружжя на житловий будинок з надвірними спорудами, в разі смерті одного з подружжя, та зняття арешту слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати (судовий збір) покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Бобрицької територіальної громади Черкаського району Черкаської області Пшеничницький старостинський округ № 4 Черкаської області, Вишневий відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності на 1/2 частку у праві власності подружжя на житловий будинок з надвірними спорудами в разі смерті одного з подружжя та зняття арешту відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26.09.2023.

Головуючий Б . К . Скирда