КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 758/11728/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11465/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В.,Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Котляр К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Анохіна А.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб з відповідачем ОСОБА_1 , зареєстрований 30 липня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 549, після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначала, 30 липня 2011 року між сторонами був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначала, що з 2020 року шлюбні відносини з відповідачем погіршились, вони не можуть жити як сім`я та виконувати сімейні обов`язки, постійно сперечаються та мають різні погляди на шлюб та сім`ю. Вказувала, що з серпня 2020 року між сторонами фактично припинено сімейні відносини та ведення спільного господарства, сторони проживають окремо. Вважає, що збереження шлюбу є неможливим (а.с. 1-4).

У лютому 2023 року ОСОБА_1 подав заяву про визнання позову (а.с. 39-40).

Рішенням Подільського районного суду міста Києва 04 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб, зареєстрований 30 липня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 549 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірвано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 496,20 грн. (а.с. 42-44).

Не погодившись з рішенням районного суду, 15 червня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко І.Л. подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив змінити мотивувальну частину рішення та викласти її в новій редакції, а саме в 17 абзаці рішення прибрати висновок суду про те, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, шляхом вилучення з рішення словосполучення «тривалий час», в іншій частині просив рішення суду залишити без змін (а.с. 52-55).

Апеляційну скаргу мотивував тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, виклавши у мотивувальній частині рішення обставини, які не відповідають фактичним обставинам справи. Вказував, що у суді першої інстанції позивач подав заяву про визнання позову, водночас зазначив, що не погодився з обставинами, викладеними у позовній заяві щодо строків припинення фактичного проживання та ведення спільного господарства разом з ОСОБА_2 , щодо місця проживання сина ОСОБА_3 , а також з питань, пов`язаних з розподілом спільного сумісного майна подружжя.

Зазначав, що розгляд справи відбувся без участі сторін, а під час розгляду справи судом першої інстанції не досліджувались обставини щодо часу припинення фактичного проживання та ведення спільного господарства чоловіком та дружиною, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження моменту припинення фактичного проживання та ведення спільного господарства, а визнання позову не є тотожним визнанню обставин, наведених у позові. З огляду на наведене, суд не повинен був відображати в мотивувальній частині рішення обставини, які не досліджувались під час судового розгляду, не підтверджені належними та допустимими доказами та не відповідають фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін (а.с. 81-84).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Кучерявий В.О. підтримав скаргу.

Апелянт ОСОБА_1 до суду не прибув був сповіщений врученням повідомлення особисто про що є відмітка працівників пошти про вручення поштового відправлення, факт належного сповіщення ОСОБА_1 підтвердив його представник - адвокат Кучерявий В.О. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. ОСОБА_2 та її представник - адвокат Пісчанська І.В. до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Так, ОСОБА_2 була сповіщена вручення повідомлення особисто, а її представник - адвокат Пісчанська І.В. на зазначену нею адресу електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (а.с. 72-77, 91-92).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 549, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 19).

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 8).

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Так, позивач стверджувала, що не бажає в подальшому перебувати в шлюбі з відповідачем, посилаючись на те, що шлюбні відносини фактично припинено, сторони проживають окремо та мають різні погляди на сімейне життя.

Відповідач ОСОБА_1 подав до суду заяву про визнання позову, в якій просив розірвати шлюб з позивачкою (а.с. 39-40).

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, встановивши, що збереження сімейних відносин між сторонами є неможливим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.

Колегія суддів перевірила доводиапеляційної скарги щодо неправильного встановлення судом обставин справи, які не досліджувались під час судового розгляду, та дійшла наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 213 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

За роз`ясненням п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

В оскаржуваному рішенні Подільського районного суду міста Києва 04 квітня 2023 року судом встановлено, що «сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання у шлюбі та його збереження стало неможливим, оскільки взаєморозуміння та почуття любові між ними втрачено, і строк для примирення за таких обставин не вплине на збереження та покращення сімейних стосунків» (абзац 17).

В позовній заяві позивач ОСОБА_2 зазначала, що з серпня 2020 року між сторонами ведення спільного господарства та фактичні сімейні відносини припинено, сторони з вказаного періоду і до цього часу проживають окремо. В заяві про визнання позову, поданої представником ОСОБА_1 - адвокатом Кравець Д.М. зазначено про визнання ОСОБА_1 позову про розірвання шлюбу, однак ОСОБА_1 не погоджується із обставинами. які вказані в позовній заяві, а саме: сторонами не було вирішено питання щодо постійного місця проживання дитини; сторонами не було вирішено питання щодо поділу майна подружжя. Тобто ОСОБА_1 не зазначав заперечень проти доводів позивачки, викладених нею в позовній заяві, що з серпня 2020 року сторони не ведуть спільне господарство, з цього часу проживають окремо та фактичні шлюбні відносини припинено (а.с. 1-4, 39-40)

При цьому. мотивувальна частина оскаржуваного рішення Подільського районного суду міста Києва 04 квітня 2023 року не містить визначення конкретного часу з якого сторони припинили сімейні відносини, а зазначення судом першої інстанції словосполучення «тривалий час» не є помилковим, відповідає встановленим по справі фактичним обставинам, а тому не підлягає виключенню.

В іншій частині рішення Подільського районного суду міста Києва 04 квітня 2023 року не оскаржувалось.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 22 вересня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова