Справа № 347/737/23
Провадження № 22-ц/4808/962/22
Головуючий у І інстанції Кіцула Ю.С.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

за участю представника апелянта адвоката Круця В.М.

представника третьої особи Довбенчук Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Круця Володимира Мироновича на рішення Косівського районного суду від 07 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Кіцули Ю.С. в м. Косів, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - Служба у справах дітей Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - Служба у справах дітей Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що сторони проживали у фактичних шлюбних відносинах з 2007 року. Шлюб між ними не укладався і на даний час не укладений. Від спільного проживання у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У вересні 2022 року відповідачка виїхала за кордон на заробітки. Вона спілкувалася з позивачем та дітьми, проте матеріальної допомоги дітям не надавала. Через деякий час відповідачка перестала підтримувати зв`язок, а з жовтня 2022 року припинила будь-які контакти з позивачем та дітьми. Фактично вихованням дітей займався та займається тільки позивач, оскільки доглядати їх більше нікому. Відповідачка не цікавиться дітьми, покладені на неї законом обов`язки не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні дітей. Всі питання щодо виховання дітей вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Діти знаходиться на повному утриманні позивача. Зазначене свідчить, що відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків.

У зв`язку з наведеним, позивач просив ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнути з відповідачки на його користь витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Косівського районного суду від 07 червня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - Служба у справах дітей Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо своїх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покладено на Службу у справах дітей Косівської міської ради контроль за виконанням батьківських обов`язків щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представник ОСОБА_1 - адвокат Круць В.М. на зазначене рішення подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд безпідставно відхилив як доказ висновок органу опіки та піклування про можливість позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , затверджений рішенням виконавчого комітету Косівської міської ради від 25.01.2023 року № 9, яким підтверджується факт винної поведінки матері та свідомого нехтування нею своїми обов`язками щодо виховання дітей. Так, з метою об`єктивного з`ясування обставин, на засіданні комісії було встановлено зв`язок із матір`ю дітей ОСОБА_2 за допомогою телефонного засобу зв`язку (мережі «VIBER»). Під час онлайн трансляції (відеозв`язку) було перевірено та встановлено особу співрозмовника - ОСОБА_2 , яка особисто надала комісії пояснення про те, що вона починаючи із вересня 2022 року перебуває за межами України - в Іспанії, де має іншу сім`ю, наміру повертатися в Україну не має, діти залишилися із батьком, забрати дітей до себе та брати участь у їх утриманні та вихованні вона не має ані можливості, ані бажання. Повідомила комісію, що вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, оскільки участі у вихованні та утриманні дітей в подальшому не прийматиме. Вказаний висновок комісії складений у відповідності до вимог статей 17, 19, 141, 155, 164 СК України, постанови КМУ від 24.09.2008 року № 866 та є належним, допустимим та достовірним доказом в розумінні статей 76-80 ЦПК України.

Представник апелянта вважає помилковими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, висновки суду першої інстанції в частині передчасності звернення позивача з даним позовом та відсутності підстав для позбавлення відповідачки батьківський прав. Зауважує, що відповідачка була повідомлена про розгляд справи, їй була надана можливість подати відзив на позовну заяву, викласти свої заперечення, надати докази відсутності її вини в ухиленні від виконання батьківських обов`язків, вказати про наміри виправити свою поведінку, однак вона такою можливістю не скористалася.

Також представник апелянта вважає безпідставним посилання суду на показання дітей сторін, які стверджували, що скучили за мамою, розказували про часи коли вони з батьками жили однією сім`єю та не могли відповісти на пряме питання чи погоджуються вони з тим, щоб мама була позбавлена батьківських прав відносно них, оскільки в силу свого віку (13 та 9 років) діти не розуміють значення поняття «позбавлення батьківських прав» та правових наслідків такого позбавлення.

Крім того, представник апелянта не погоджується з твердженнями суду першої інстанції про те, що обставини справи свідчать про відсутність належного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності належного спілкування, різних світоглядів та існування взаємних образ один на одного всередині сім`ї, та що суду не надано доказів того, що мати не має шансу на виправлення своєї поведінки щодо участі у вихованні дітей, оскільки відповідачка чітко дала зрозуміти, що відмовилася від своїх дітей на користь іншої сім`ї, змінила країну проживання та відкрито заявила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, а тому такі дії відповідачки повинні нести за собою правові наслідки, встановлені законом - пунктом 2 частини першої статті 164 СК України.

З наведених мотивів представник апелянта просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не скористалися.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта скаргу підтримав, просив її задоволити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В заяві від 20.07.2023 року, яка надійшла на офіційну електронну адресу суду без засвідчення електронним цифровим підписом, відповідачка повідомила, що в жовні 2022 року вона прийняла рішення остаточно виїхати з України. Станом на сьогодні вона проживає в Іспанії, там у неї сім`я, вона не має наміру повертатися в Україну до попереднього життя. Після її від`їзду апелянт вимагав, щоб вона приймала участь в утриманні дітей та їх вихованні, але у неї відсутня така можливість - наразі вона намагається почати все з чистого листа. Свої пояснення та доводи щодо її батьківських прав та обов`язків вона наводила на засіданні комісії. З дітьми та їх батьком вона контактів не підтримує і відновлювати спілкування не збирається. Просила суд прийняти її заяву та врахувати її позицію, розгляд справи проводити без її участі.

Представник третьої особи Довбенчук Л.П., яка взяла участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримує висновок органу опіки та піклування щодо можливості позбавлення відповідачки батьківських прав, проте при розгляді апеляційної скарги покладається на розсуд суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони є батьками малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 01.04.2010 року та серії НОМЕР_2 від 11.03.2014 року (а.с. 5, 7).

Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади № 2023/001472222 та № 2023/001472518 від 16.02.2023 року, діти сторін зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6, 8).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади № 2023/001477478 від 16.02.2023 року позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11).

Довідкою № 124 від 28.02.2023 року, виданою Шепітським старостинським округом, ОСОБА_1 проживає в с. Шепіт Косівського району Івано- Франківської області без реєстрації, разом з ним проживають: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 12).

Відповідно до копії акту обстеження матеріально- побутових умов від 06.03.2023 року, складеного Шепітським старостинським округом, за адресою АДРЕСА_1 проживають: заявник ОСОБА_1 , син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_2 . Діти навчаються у Шепітській гімназії. Знаходяться повністю на вихованні батька ОСОБА_1 . Мати ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дітей, оскільки знаходиться за межами України (а.с. 13).

Згідно характеристики на гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданої Шепітським старостинським округом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , освіта базова середня, не одружений, ніде не працює. Зареєстрований в с. Брустури, а фактично проживає в с. Шепіт та виховує двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час проживання в с. Шепіт зарекомендував себе з хорошої сторони, користується авторитетом серед жителів села, перебуває у добросусідських відносинах з сусідами, спиртними напитками не зловживає, шкідливих звичок не має. До дисциплінарної, адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався (а.с. 14).

Відповідно до довідки № 6 від 21.02.2023 року, виданої Шепітською гімназією Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 самостійно виховує двох дітей, учнів гімназії, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учня 7 класу та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ученицю 3 класу. Діти доглянуті, мають хороші успіхи у навчанні. Батько приділяє увагу навчанню та вихованню дітей на належному рівні (а.с. 15).

Згідно довідки № 154 від 06.03.2023 року, виданої Шепітським старостинським округом, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована в АДРЕСА_1 . Знаходиться за межами України (а.с. 16).

Рішенням виконавчого комітету Косівської міської ради № 9 від 25.01.2023 року затверджено висновок про можливість позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17).

Згідно вказаного висновку встановлено, що ОСОБА_1 піклується про дітей самостійно, діти знаходяться на його повному утриманні та вихованні. Мати дітей ОСОБА_2 з 28.09.2022 року знаходиться за межами України, дітьми не цікавиться та участі у процесі їх утримання та виховання не приймає. У зв`язку з цим, доцільно позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 18-19).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач у своєму позові, наразі не можуть бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. Обставини справи свідчать про відсутність належного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності належного спілкування, різних світоглядів та існування взаємних образ один на одного всередині сім`ї. Суду не надано доказів того, що мати не має шансу на виправлення своєї поведінки щодо участі у вихованні дітей, тому, з урахуванням думки дітей, їх віку, суд дійшов висновку, що в даному випадку неправильно розривати зв`язок з матір`ю на цей час та вважав за необхідне надати можливість виправитися матері в майбутньому.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені статтею 164 СК України.

Пунктом 2 частини першої зазначеної статті визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Згідно роз`яснень, які містяться в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В пункті 15 зазначеної постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (абзац 2 пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Отже, законом визначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо та є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування щодо можливості позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки такий висновок в основному ґрунтується на поясненнях та документах, які були надані саме позивачем.

Суд вірно зазначив, що вказаний висновок не містить жодної доказової інформації, яка б свідчила про невиконання батьківських обов`язків відповідачкою ОСОБА_2 , в тому числі, за можливості, свідчення сусідів, родичів чи інших суб`єктів, які можуть володіти інформацією щодо предмета спору.

Частиною другою статті 171 СК України передбачено, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Однак, на засіданні комісії думка дітей сторін членами комісії не заслуховувалася. Відтак, із зазначеного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення відповідачки батьківських прав сприятиме захисту інтересів дітей.

Крім того, суд першої інстанції слушно зауважив, що зі слів позивача та дітей відповідачка виїхала за кордон у вересні 2022 року, а висновок про можливість позбавлення відповідачки батьківських прав складений у січні 2023 року, тобто лише через три з половиною місяці після того як відповідачка виїхала за межі України.

При цьому, судом враховано думку дітей сторін, які в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердили, що мама часто виїжджала за межі України і раніше, з мамою спілкувалися давно. Однак, діти не заперечили той факт, що мама сама їм телефонувала та цікавилась їхніми справами. Обоє дітей підтвердили, що мама періодично виїжджала вже за кордон і коли поверталася в Україну, то вони всією сім`єю проживали в одному домоволодінні і тоді мама не ухилялася від виконання своїх обов`язків.

Колегія суддів відхиляє доводи представника апелянта про те, що суд безпідставно зіслався на показання дітей сторін, які стверджували, що скучили за мамою, розказували про часи коли вони з батьками жили однією сім`єю та не могли відповісти на пряме питання чи погоджуються вони з тим, щоб мама була позбавлена батьківських прав відносно них, так як в силу свого віку (13 та 9 років) діти не розуміють значення поняття «позбавлення батьківських прав» та правових наслідків такого позбавлення, оскільки в даному випадку суд з`ясовував не думку дітей щодо позбавлення їхньої матері батьківських прав, а ставлення дітей до матері.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позов, заявлений позивачем, як і сам висновок про можливість позбавлення відповідачки батьківських прав, є передчасним. Судом правильно враховано, що після від`їзду відповідачки пройшло лише декілька місяців, з яких відповідачка ОСОБА_2 все таки підтримувала спілкування з дітьми, що не може однозначно свідчити про факт її ухилення від виконання батьківських обов`язків, розрив сімейних зв`язків з дітьми. Матеріали справи не містять достатніх та безспірних доказів винної поведінки відповідачки та свідомого нехтування нею батьківськими обов`язками, які б свідчили про її ухилення від виховання дітей, і, як наслідок, необхідність застосування до неї крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до статті 164 СК України.

Доводи апеляційної скарги правильності вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання сторони апелянта на пояснення ОСОБА_2 на засіданні комісії щодо її відмови від участі у вихованні дітей. По перше, за наявності такої заяви та встановлення факту відмови у вихованні дітей, орган опіки та піклування повинен був реагувати у порядку, встановленому законом, а по друге, така заява не могла бути самостійною підставою для висновку про можливість позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 без з`ясування комісією всіх обставин у справі.

Колегією суддів також не приймається до уваги заява відповідачки від 20.07.2023 року, надіслана на офіційну електронну адресу апеляційного суду, оскільки крім копії першої сторінки паспорта громадянина України для виїзду за кордон, жодних інших доказів на підтвердження зазначених у заяві обставин, зокрема доказів перебування ОСОБА_2 на даний час за межами України, а саме в Іспанії, доказів наявності іншої сім`ї відповідачка не надала. Крім того, така заява подана без засвідчення електронним цифровим підписом, що не дає можливості суду ідентифікувати особу ОСОБА_2 як адресата.

Враховуючи наведене та положення статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Круця Володимира Мироновича залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду від 07 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта