Справа № 466/7430/20
Провадження № 2/466/158/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» вересня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого - судді Кавацюка В.І.

при секретарях Молінській С.В., Назаркевич Ю.В., Настасяк Б.І.,

Хомляк О.П.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

треті особи на стороні позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5

представник позивача ОСОБА_6

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання права власності на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку,

у с т а н о в и в:

28 вересня 2020 року ОСОБА_1 пред`явила в Шевченківський районний суд м. Львова позов до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку.

Як на підставу своїх вимог покликається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 вересня 1993 року їй належало будинковолодіння АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 600 кв.м.

31 грудня 2010 року нею, позивачем, отримано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 серії НОМЕР_1 , яке видано Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Згідно зазначеного свідоцтва їй, ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить вищевказаний житловий будинок, який складається з житлової площі 98,1 кв. м, всього по будинку 148,9 кв. м, літня кухня під літерою «В» площею 12,7 кв.м, два гаражі під літером «Б» та «Д», сарай під літерою «Г».

Відповідно до договору дарування частки житлового будинку вона, позивач, подарувала ОСОБА_7 та ОСОБА_5 по 1/3 частці будинку та будинковолодіння.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 березня 2000 року з користування будинковолодіння АДРЕСА_1 вилучено земельну ділянку 159,1 кв. м з відповідними розмірами по периметру та передано у власність ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а земельну ділянку площею 11,2 кв. м з відповідними розмірами по периметру залишено у спільному постійному користуванні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку та для проїзду до житлового будинку АДРЕСА_1 .

У відповідності до п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України припинення дії, яка порушує право, а також відновлення становища, яке існувало до порушення, визначено одними із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Визначення права власності особи наведено в ст. 316 ЦК України, приписами ч.2 якої передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України зміст права власності складають правомочності власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд та усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Приписами ст. 321 ЦК України закріплений принцип непорушності права власності, за яким ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню у порядку, встановленому законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Положеннями ст. 391 ЦК України встановлена можливість захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У свою чергу, ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням його права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом наведених статей позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якого відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати своє майно.

На даний час будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 .

Упродовж багатьох років між нею, позивачем, та відповідачем виникають суперечки щодо користування спільною земельною ділянкою. Відповідач постійно чинить позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що підтверджується судовими рішеннями Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2009 року та 01 грудня 2015 року щодо усунення перешкод в користування спільною земельною ділянкою.

Відповідач всіляко провокує її, позивача, на скандали, постійно залишає автомобіль безпосередньо перед її вікном, блокує хвіртки, які встановлені для обслуговування будинку та інше.

Дані факти також підтверджуються постійними зверненнями до правоохоронних органів.

Згідно норм ДБН при розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м.

Аналогічні норми ДБН існували на час ухвалення судового рішення, проте існували інші вимоги пожежної безпеки, а саме ширини проїзду пожежного автомобіля.

При постановленні рішення Залізничний районний суд м. Львова керувався встановленими на той час нормами щодо ширини ділянки проїзду для можливості проїзду пожежного автомобіля.

На даний час такі норми та стандарти змінено, про що свідчить відповідь начальника Шевченківського РВ ГУ ДСНС України у Львівській області, що заїзд на подвір`я пожежного автомобіля для гасіння пожежі за адресою: АДРЕСА_1 не потрібен.

Враховуючи ті обставини, що передача у власність земельної ділянки площею 11,2 кв. м, геометричними розмірами по периметру: 1,0; 10,20; 1,0 для обслуговування житлового будинку жодним чином не порушуватимуть право власності відповідача ОСОБА_2 та убезпечать її, позивача, від постійних скандалів, проблем з обслуговуванням будинку та на постійно усуне перешкоди у користуванні земельною ділянкою, вона, ОСОБА_1 , вважає за необхідне звернутись з даним позовом до суду.

З огляду на такі обставини, просить ухвалити рішення, яким визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на земельну ділянку площею 11,2 кв.м, геометричними розмірами по периметру: 1,0; 10,20; 1,0 м для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на земельну ділянку передано для розгляду по суті головуючому судді Шевченківського районного суду м. Львова Кавацюку В.І.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Кавацюка В.І. від 29 вересня 2020 року вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності на земельну ділянку прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та в справі призначено підготовче судове засідання.

04 лютого 2021 року позивач ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якій, посилаючись на ті ж обставини, які викладені в поданій у вересні 2020 року позовній заяві, крім раніше заявленої позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, просить також ухвалити рішення про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні власністю шляхом заборони паркування автомобіля у безпосередній близькості до її, ОСОБА_1 , будинку.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 додатково зазначила, що крім чинення перешкод в користуванні земельною ділянкою, відповідач ОСОБА_2 всіляко провокує її на скандали, постійно залишає автомобіль безпосередньо перед її, позивача, вікном, блокує хвіртки, які встановлені для обслуговування будинку та ін.

Знаходження автомобіля безпосередньо перед вікнами її, ОСОБА_1 , будинку значно ускладнює можливість проїзду на територію земельної ділянки позивача, а також порушує санітарні норми, оскільки знаходиться просто перед вікном на незначній відстані. Таке відношення відповідача до користування земельною ділянкою, що знаходиться у безпосередній близькості до її, позивача, житлового будинку, порушує права на користування власністю.

Спроби врегулювати дане питання у позасудовому порядку призводило до значних скандалів та необхідності звернення до правоохоронних органів.

Попередження відповідача про недопустимість паркування автомобіля на стоянку безпосередньо перед її, позивача, вікнами жодних результатів не дало.

В підготовчому судовому засіданні 19 березня 2021 року судом було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кісь О.Р. та до участі в справі в якості співвідповідача було залучено ОСОБА_3 , оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

21 квітня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду відзив на уточнену позовну заяву, в якому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити, посилаючись, зокрема, на таке.

Позивач ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 11,2 кв.м для обслуговування будинку АДРЕСА_1 , яка перебуває у спільному користування власників будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 (далі спільна земельна ділянка).

Спільна земельна ділянка знаходиться у спільному користуванні на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 березня 2000 року у справі №2-349/2000.

Власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 посилається на те, що вона є одним із трьох співвласників будинку АДРЕСА_1 , відповідачі перешкоджають їй у користуванні спільною земельною ділянкою та право власності на спільну земельну ділянку ділянка необхідне їй для обслуговування будинку.

Зазначає, що рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 29 березня 2000 року спільна земельна ділянка залишена в спільному постійному користуванні ОСОБА_8 ОСОБА_9 (попередні власники будинку АДРЕСА_2 ) та позивача. Проте вказує, що згадане судове рішення прийнято за існування інших норм пожежної безпеки, які станом на сьогодні змінені, а саме на даний момент відсутні вимоги щодо ширини проїзду, необхідної для пересування пожежної машини.

Вона, ОСОБА_2 , заперечує проти задоволення позову, оскільки рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 29 березня 2000 року у справі №2-349/2000 визначено статус спільної земельної ділянки, як такої, що перебуває у спільному користуванні власників будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . Підставою для залишення спільної земельної ділянки у спільному користуванні суд визначив необхідність забезпечення проїзду до будинку АДРЕСА_2 та забезпечення обслуговування будинку АДРЕСА_1 ..

Вона, відповідач ОСОБА_2 , проживає в будинку АДРЕСА_1 разом з сім`єю. Також в цьому будинку зареєстрований, проте постійно не проживає, власник будинку ОСОБА_3 , який придбав цей будинок за договором купівлі-продажу в ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Власником сусіднього будинку АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 та її дві доньки.

Про існування конфлікту з власником будинку АДРЕСА_1 щодо користування земельною ділянкою їй, відповідачу, стало відомо після купівлі будинку АДРЕСА_2 в ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Правовий статус спільної земельної ділянки підтверджений вищевказаним судовим рішенням та він може бути змінений виключно за згодою усіх землекористувачів.

Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у положеннях ст. 377 ЦК України та ст. 120 Земельного кодексу України.

Відповідно до положень цих статей, до особи, яка набула право власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, що підтверджується судовою практикою, яка наведена у відзиві на позовну заяву.

Зазначає, що правовий статус спільної земельної ділянки уже був підтверджений судових спорах за участі позивача та відповідача, які мають преюдиційне значення для цієї справі.

Так, у рішенні Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2009 року у справі №2-1055/09, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Львівської міської ради та інших про визнання незаконною ухвали Львівської міської ради, визнання незаконними державного акту на право власності на земельну ділянку суд встановив наступне:

«З кадастрового плану земельної ділянки (а.с 91), який був у переліку документів на підставі яких приймаюся рішення ради, видно, що на частину земельної ділянки площею 0,0012 га маються обмеження, тобто така може перебувати лише у спільному користуванні. Позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні спільною земельною ділянкою площею 11,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 підлягають до задоволення з наступного.

Як вбачається з пояснень сторін у судовому засіданні, станом на 2004 рік (на час придбання будинку відповідачем) між власниками будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 був встановлений порядок користування земельними ділянками, що було предметом судових рішень. Однак незважаючи на те, що судами визнавалося між сторонами право спільного користування земельною ділянкою площею 11.2. кв.м відповідач ОСОБА_3 закрив на замок хвіртку у бік будинковолодіння АДРЕСА_2 та не дає ключа ОСОБА_1 . Даний факт сторона визнала у судовому засіданні».

Правовий статус спільної земельної ділянки також підтверджений рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 грудня 2015 року у справі №466/5317/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Також зазначає, що позивачем ОСОБА_1 обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки суд немає повноважень розпоряджатися земельним ділянками, які належать на праві власності територіальній громаді м. Львова, а порядок набуття права власності громадянами з земель комунальної власності визначений законом, згідно з яким таке право належить виключно власнику земельної ділянки, яким є територіальна громада міста Львова.

В ситуації, коли позивачу ОСОБА_1 нібито чинять перешкоди в користуванні спільною земельною ділянкою, то правильно було б обрати такий спосіб захисту порушеного права, як зобов`язання утриматися від вчинення дій, які на думку позивача перешкоджають їй користуватися спільною земельною ділянкою.

Враховуючи викладені у відзиві на позову заяву доводи та норми матеріального права, просить ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 до суду не подав.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 червня 2021 року підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання права власності на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кісь О.Р. позовні вимог підтримали, зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві до уточненні до неї.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 11 липня 2022 року проти позову заперечила. покликаючись на доводи, які викладені у відзиві на позовну заяву. В подальшому в судові засідання неодноразово не з`явилась з невідомих суду причин, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялась в передбаченому законом порядку.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечив та пояснив, що він зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 та вказаний будинок був придбаний за договором купівлі-продажу в сім`ї ОСОБА_10 . Право власності на даний будинок зареєстровано на нього, однак будинок фактично є спільною власністю його та відповідача ОСОБА_2 , з якою він перебував в зареєстрованому шлюбі на час укладення договору купівлі-продажу цього будинку. Приблизно сім років тому шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано.

Також зазначив, що правовий статус спірної земельної ділянки встановлений рішенням Залізничного районного суду м. Львова в березні 2000 року, який розглядав справу за позовом ОСОБА_1 до її брата ОСОБА_8 . Вищевказане судове рішення набрало законної сили та, на його думку, перегляду не підлягає.

Вважає, що якщо передати спірну земельну ділянку площею 11,2 кв.м у власність ОСОБА_1 , то це створить перешкоди для заїзду автотранспорту до будинку АДРЕСА_2 , співвласниками якого є він та ОСОБА_2 . Просить у задоволенні позову відмовити.

Треті особи без самостійних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судові засідання жодного разу не з`явились та в матеріалах справи міститься їх заява, з якої убачається, що вони позов ОСОБА_1 підтримують та просять проводити розгляд справи без їх участі.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , її представника адвоката Кісь О.Р., відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Аналогічні приписи щодо обов`язку доказування і подання доказів також зазначено в ч.1 ст. 81 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом ч.1 ст. 78 цього Кодексу суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст. ст. 79, 80 ЦПК України, які регулюють достовірність та достатність доказів, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27 травня 1988 року зареєстрована та проживає в будинку АДРЕСА_1 . На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 вересня 1993 року будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке розташовано на земельній ділянці площею 600 кв.м, належало їй на праві приватної власності.

На підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 31 грудня 2010 року №2430-Ж-Ш позивачу ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_1 від 31 грудня 2010 року, яким посвідчено що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності. В цьому свідоцтві зазначено, що згідно з технічним паспортом в цілому житловий будинок складається з житлової площі 98,1 кв.м, всього по будинку 148,9 кв. м, літня кухня під літерою «В» площею 12,7 кв.м, гараж під літером «Б» площею 37, 6 кв.м, сарай під літерою «Г» площею 25,0 кв.м, гараж під літерою «Д» площею 30,6 кв.м.

Вказане вище свідоцтво про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_1 від 31 грудня 2010 року, яким посвідчено право власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , було зареєстровано позивачем ОСОБА_1 в ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про що 13 січня 2011 року видано витяг про державну реєстрацію прав за номером: 28664982.

29 січня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 , з однієї сторони, та її доньками ОСОБА_11 ( в даний час - ОСОБА_4 ) і ОСОБА_5 , з другої сторони, було укладено договір дарування частки житлового будинку, який посвідчений державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. і зареєстрований в реєстрі за №3-101. За умовами цього договору дарувальник ОСОБА_12 подарувала, а обдаровувані ОСОБА_11 і ОСОБА_5 прийняли в дар 2/3 (дві третіх) частки в рівних частках кожна по 1/3 (одній третій) частці житлового будинку АДРЕСА_3 .

На підставі договору дарування частки житлового будинку від 29 січня 2015 року ОСОБА_13 і ОСОБА_5 державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. 29 січня 2015 року видано відповідні витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є третіми особами по справі без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_1 та є її доньками, також зареєстровані і проживають у вищевказаному будинку АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що на підставі ухвали Львівської міської ради №114 від 30 грудня 2015 року земельна ділянка з кадастровим номером: :11:002:0231, площею 0,0543 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у приватній спільній сумісній власності позивача ОСОБА_1 та її доньок ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Вищевказані обставини підтверджуються поясненнями в судовому засіданні позивача ОСОБА_1 її представника адвоката Кісь О.Р., долученими до справи письмовими доказами, а саме копіями: свідоцтва про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_1 від 31 грудня 2010 року; витягу про державну реєстрацію прав, яке видано 13 січня 2011 року ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»; договору дарування частки житлового будинку від 29 січня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М.; витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_11 і ОСОБА_5 ; інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03 лютого 2016 року (номер інформаційної довідки 52567281) та від 10 листопада 2016 року (номер інформаційної довідки 72767154), а також іншими доказами по справі та цих обставини не оспорювали в судовому засіданні відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06 серпня 2004 року став власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначений будинок був набутий ним у власність під час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та, як випливає з пояснень ОСОБА_3 в судовому засіданні, є їх спільною власністю.

На підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради №206-Ж-Ш від 06 лютого 2008 року відповідачу ОСОБА_3 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03 березня 2021 року за номером: 246719922 видно, що будинок АДРЕСА_1 складається з чотирьох житлових кімнат та кухні, житлова площа будинку становить 55,6 кв.м, загальна 95, 1 кв.м.

В минулому власниками будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Львівською міською адміністрацією 30 вересня 1993 року були ОСОБА_8 (брат позивача ОСОБА_1 ) та ОСОБА_9 .

На підставі ухвали Львівської міської ради від 25 березня 1999 року №183 «Про вилучення та користування земельними ділянками на АДРЕСА_4 » у приватну власність ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було передано земельну ділянку площею 153 кв.м для обслуговування будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 березня 2000 року у справі №2-349/2000, яке набрало законної сили, зазначену вище ухвалу Львівської міської ради від 25 березня 1999 року №183 визнано незаконною, вилучено з користування будинковолодіння АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 159,1 кв.м з відповідними розмірами по периметру та передано таку у власність ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .

Цим же рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 березня 2000 року земельну ділянку площею 11, 2 кв.м, розмірами по периметру: 1,0;10,20; 1,0; 10,20м залишено в спільному користуванні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_4 .

Судом також встановлено, що ухвалою Львівської міської ради від 02 листопада 2006 року №288 «Про передачу громадянам у власність, у спільну сумісну власність та оренду» ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 246 кв.м.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2009 року у справі №2-1055/09, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 01 лютого 2010 року, вищевказану ухвалу Львівської міської ради від 02 листопада 2006 року №288 «Про передачу громадянам у власність, у спільну сумісну власність та оренду» в частині передачі ОСОБА_3 у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 246 кв.м., визнано незаконною та скасовано, а також визнано недійсним та скасовано виданий ОСОБА_3 на підставі цієї ухвали Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД №473996.

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та долученими до справи письмовими доказами, а саме копіями: інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03 березня 2021 року за номером: 246719922; рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 березня 2000 року у справі №2-349/2000; рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2009 року у справі №2-1055/09; ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 01 лютого 2010 року, іншими доказами та цих обставин не оспорювали позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кісь О.Р.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Приписами ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ч.2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями ст. 319 цього Кодексу передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Звернувшись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання права власності на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, позивач ОСОБА_1 покликається на те, що упродовж багатьох років між нею та відповідачами постійно виникають суперечки щодо користування спільною земельною ділянкою, відповідачі постійно чинять їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, всіляко провокують на скандали, постійно залишають автомобіль безпосередньо перед її вікном, блокують хвіртки, які встановлені для обслуговування будинку та інше. Дані факти підтверджуються наведеним в позовній заяві судовими рішення та постійними зверненнями до правоохоронних органів.

Також позивач зазначає, що відповідно до норм ДБН при розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м.

Аналогічні норми ДБН існували на час ухвалення судового рішення Залізничним районним судом м. Львова 29 березня 2000 року в справі №2-349/2000, однак на той час існували інші вимоги пожежної безпеки, а саме щодо ширини проїзду пожежного автомобіля, якими і керувався суд при ухваленні свого рішення.

В даний час такі норми та стандарти змінено, про що свідчить відповідь начальника Шевченківського РВ ГУ ДСНС України у Львівській області про те, що заїзд на подвір`я пожежного автомобіля для гасіння пожежі за адресою: АДРЕСА_1 не потрібен.

Вважає, що передача у власність земельної ділянки площею 11,2 кв. м, геометричними розмірами по периметру: 1,0; 10,20; 1,0 для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 жодним чином не порушуватиме право власності відповідачів на будинок АДРЕСА_2 та убезпечить її, ОСОБА_1 , від постійних скандалів, проблем з обслуговуванням будинку та на постійно усуне перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Кісь О.Р. вищевказані обставини, які наведені в позовній заяві, підтримали повністю.

Зі змісту рішення Залізничного районну суду м. Львова 29 березня 2000 року в справі №2-349/2000 за первісним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, 3-ті особи - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про поновлення права землекористування та зустрічним позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , 3-ті особи - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про вилучення з користування земельної ділянки вбачається, що вказаним рішенням первісний та зустрічний позови були задоволені, а саме:

- визнано незаконною ухвалу Львівської міської ради від 25 березня 1999 року №183 «Про вилучення та користування земельними ділянками на АДРЕСА_4 », якою передано у приватну власність ОСОБА_8 та ОСОБА_9 земельну ділянку площею 153 кв.м для обслуговування будинку АДРЕСА_1 ;

- вилучено з користування будинковолодіння АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 159,1 кв.м з відповідними розмірами по периметру та таку передано у власність ОСОБА_8 і ОСОБА_9

- земельну ділянку площею 11, 2 кв.м, розмірами по периметру: 1,0;10,20; 1,0; 10,20м залишено в спільному користуванні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_4 .

При цьому, в мотивувальній частині цього рішення зазначено:

«Поряд з цим слід залишити земельну ділянку розмірами 11,2 кв.м у спільному користуванні для обслуговування проїзду до будинку АДРЕСА_1 .

Приймаючи таке рішення суд виходить з інтересів як сім`ї ОСОБА_10 так і ОСОБА_14 з метою уникнення в подальшому між ними конфліктів з приводу користування земельними ділянками. Одночасно в зв`язку з неможливістю повної ізоляції, частина земельної ділянки, розмірами 11,2 кв.м, передається у спільне користування.».

Однак, незважаючи на таке рішення Залізничного районного суду м. Львова щодо залишення земельної ділянки розмірами 11,2 кв.м у спільному користуванні для обслуговування проїзду до будинку АДРЕСА_1 та з метою уникнення в подальшому між ними конфліктів з приводу користування земельними ділянками, в ході судового розгляду даної справи безспірно встановлено, що на протязі багатьох років між позивачем ОСОБА_1 , з однієї сторони, та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , з другої сторони, дійсно постійно виникають суперечки та конфлікти з приводу користування спірною земельною ділянкою, що підтверджується долученими до справи відповідями з правоохоронних органів та копіями судових рішень, а саме:

- рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2009 року у справі №2-1055/09, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково та, поряд із задоволенням інших вимог, було зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод в користуванні спільною земельною ділянкою площею 11.2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 ;

- рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2015 року у справі №466/5317/15-ц, яким позов ОСОБА_1 задоволено повністю та зобов`язано ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні земельною ділянкою площею 11.2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 шляхом деблокування хвірток прилеглих до будинку на АДРЕСА_1 .

При цьому, з рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2009 року у справі №2-1055/09 випливає, що Львівською міською радою за зверненням ОСОБА_3 йому передавалась у приватну власність земельна ділянка для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 246 кв.м, до складу якої була включена також земельна ділянка площею 11,2 кв.м, яка безпосередньо примикає до стіни будинку АДРЕСА_1 , співвласником якого є позивач ОСОБА_1 .

Приписами ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» передбачено, що при розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м.

З пояснень сторін і долученої до справи таблиці №1 до висновку №909 будівельно-технічного дослідження від 18 вересня 1997 року випливає, що ширина заїзду з вулиці до будинку АДРЕСА_1 становить понад 3 (три) метри.

З долученої до матеріалів справи відповіді Шевченківського РВ м. Львова ГУДСНС у Львівській області від 13.08.20209 р №дпрз2/150, яка надавалась позивачу ОСОБА_1 видно, заїзд на подвір`я пожежного автомобіля для гасіння пожежі за адресою: АДРЕСА_1 не потрібен. Тактико-технічні характеристики пожежного автомобіля дозволяють провести гасіння пожежі не заїжджаючи на територію подвір`я.

Суд вважає, що передача у власність позивачу ОСОБА_1 земельної ділянки площею 11,2 кв.м, геометричними розмірами по периметру: 1,0; 10,20; 1,0, яка безпосередньо примикає до стіни житлового будинку АДРЕСА_1 , не буде перешкоджати обслуговуванню проїзду до будинку АДРЕСА_2 , який належить відповідачам, оскільки ширина такого проїзду буде перевищувати 2 (два) метри.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є підставним та таким, що підлягає до задоволення.

Доводи відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в заперечення позову суд вважає непереконливими, вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може покласти в основу свого рішення і відмовити у задоволенні позову.

При цьому, суд також приймає до уваги також те, що задоволення позову ОСОБА_1 не буде порушувати прав та інтересів територіальної громади міста Львова, оскільки предметом спору є присадибна земельна ділянка, яка не пербуває в користуванні територіальної громади.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання права власності на частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку задовольнити повністю.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні власністю шляхом заборони паркування автомобіля у безпосередній близькості до житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 11,2 кв. м, геометричними розмірами по периметру: 1,0; 10,20; 1,0, яка примикає до стіни житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, для обслуговування цього житлового будинку.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 840, 80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) витрат по оплаті судового збору.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП невідомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Повний текст судового рішення складено 19 вересня 2023 року.

Суддя В. І. Кавацюк