Постанова

Іменем України

13 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 2-177/2007

провадження № 61-13007 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,

Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дергачівська міська рада Харківської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу,- ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Полтавського апеляційного суду від 01 грудня 2022 рокуу складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дергачівської міської ради Харківської області про визнання права власності на самовільно збудовані будівлі.

Позовна заява мотивована тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало його матері -

ОСОБА_4 на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 08 лютого 1980 року. Його мати - ОСОБА_4 померла у 1990 році.

Після смерті матері він на вищевказаній присадибній земельній ділянці самовільно без оформлення технічної документації побудував жилий будинок літ. «Б-1», розміром 8,60x6,45 м, з верандою літ. «б», розміром 2,70x3,60 м,

та верандою літ «б2», розміром 4,60x2,90 м, тамбуром літ. «б'», розміром 2,40x1,40 м, загальною площею 59,50 кв. м, житловою площею 30,90 кв. м. Крім того, він самовільно побудував сарай літ. «Д», розміром 4,0x3,0м, сарай літ. «Г», розміром 4.0x2,0, зливну яму літ. «Ж».

Згідно з висновком комунального підприємства «Архітектурне бюро Дергачівського району» Дергачівській міській раді було запропоновано розглянути питання про закріплення меж присадибної ділянки за ним, як фактичним землекористувачем.

09 червня 2006 року рішення II сесією V скликання Дергачівської міської ради № 24 за його заявою закріплено земельну ділянку, загальною

площею 0,1200 га, на якій розташовані зазначені вище самовільно збудованібудівлі по фактичному користуванню для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та для ведення особистого селянського господарства.

Вважав, що за ним має бути визнано право власності на самовільно збудованібудівлі, які побудовані ним за власні кошти, власною працею, з дотриманням положень закону та у подальшому з отриманням земельної ділянки, на якій розташовано цей будинок.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок літ. «Б-1» з верандою літ. «б» та верандою

літ. «б2», тамбуром. літ. «б'», сараї літ. «Д», літ. «Г», зливну яму літ. «Ж», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року у складі судді Жорняка О. М. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «Б-1» з верандою літ. «б» та з верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараї літ. «Д»,

літ. «Г», зливну яму літ. «Ж», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матері позивача -

ОСОБА_4 , яка померла у 1990 році, належало домоволодіння

АДРЕСА_1 . Позивач після смерті матері самовільно без оформлення технічної документації побудував на вищевказаній земельній ділянці спірні будівлі.

Отже, за позивачем відповідно до положень статей 331, 376 ЦК України судом першої інстанції визнано право власності на спірні будівлі.

У лютому 2022 року ОСОБА_2 , який не приймав участь при розгляді справи, подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2022 року

ОСОБА_2 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року, як пропущений з поважних причин. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху, надано строк протягом десяти днів з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги для надання документу, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 803,94 грн.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції

не залучив до участі у справі ОСОБА_2 , сина померлої -

ОСОБА_5 , який вказував про те, що від народження проживає у будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_1 , що належав його матері, та вважав, що прийняв спадщину після її смерті шляхом вступу у фактичне володіння спадковим майном - житловим будинком. Суд першої інстанції не встановив усіх спадкоємців ОСОБА_5 .

Самочинно збудований ОСОБА_1 житловий будинок літ. «Б-1»

по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, площею 0,1200 га, на якій також знаходиться будинок літ. «А-1».

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції невірно застосовано положення статті 376 ЦК України, пославшись на постанову Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі 6-1328 цс 15.

Суд першої інстанції, визнаючи за позивачем право власності на спірні будівлі, не звернув уваги на те, що на несформованій, неприватизованій земельній ділянці, яка розташована по АДРЕСА_1 , фактично існує два різних об`єкта нерухомості, а саме: спадкове домоволодіння, в якому проживає ОСОБА_2 , друге - самовільно побудовані ОСОБА_1 будівлі.

Таким чином, положення статей 356-358 ЦК України не можуть бути застосовані для вирішення цього спору, оскільки житловий будинок літ. «Б-1», з прибудовами, сараєм та зливною ямою не відноситься до об`єкту спільної часткової власності, а на нього на підставі рішення суду першої інстанції визнано право власності за ОСОБА_1 . Проте домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , є спадковим майном і питання щодо оформлення своїх спадкових прав

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повинні вирішувати відповідно до положень законодавства про спадщину.

Отже, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірні будівлі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 23 грудня 2022 року справу призначено судді-доповідачеві -

Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 2-177/2007 з Дергачівського районного суду Харківської області. Підставою відкриття касаційного провадження були пункти 1, 3, 4 частини другої

статті 389 ЦПК України.

У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року заяву про самовідвід суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Ступак О. В. задоволено. Відведено суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Ступак О. В., за їх заявою від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 , подану представником

ОСОБА_3 на постанову Полтавського апеляційного суду від 01 грудня

2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дергачівської міської ради про визнання права власності на самовільно збудовані будівлі. Касаційну скаргу передано на повторний автоматизований розподіл.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 липня 2023 року справу передано судді-доповідачеві -

Гульку Б. І., а судді: Коломієць Г. В., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2023 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 мотивована тим, що ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу зі значним пропуском процесуального строку на апеляційне скарження рішення суду першої інстанції. ОСОБА_2 посилався на те, що дізнався про існування рішення суду першої інстанції від 26 жовтня 2007 року лише 14 січня 2022 року при ознайомлені з матеріалами іншої справи № 2-1541/2008. Проте апеляційний суд не звернув уваги, що ОСОБА_2 належними доказами не підтверджено поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Крім того, апеляційний суд безпідставно не звернув увагу на заяву про проведення розгляду справи без участі ОСОБА_2 , на якій міститься підпис останнього.

За життя матері позивачем дійсно самовільно було побудовано

по АДРЕСА_1 житловий будинок, проте

за попередньою усною згодою ОСОБА_5 .

Отже, посилання ОСОБА_2 на те, що на момент смерті спадкодавця на території спірного домоволодіння фактично були збудовані два житлові будинки літ. «А-1» та літ. «Б-1», є безпідставними, оскільки спростовуються належними доказами.

Доводи ОСОБА_2 про те, що житловий будинок літ. «Б-1» не може вважатися самочинним будівництвом у зв`язку з тим, що земельна ділянка під ним не сформована та не може бути об`єктом права власності, спростовуються рішення ІІ сесії V скликання Дергачівської міської ради

від 09 червня 2006 року, яким земельну ділянку по фактичному користуванню по АДРЕСА_1 закріплено за ОСОБА_1 .

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними братами, а їх матір`ю була

ОСОБА_4 .

Домоволодіння АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_4 на праві приватної власності відповідно до договору дарування від 08 лютого 1980 року.

06 лютого 1982 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб (актовий запис №19) та змінила прізвище на « ОСОБА_6 », що підтверджується копією витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 20 січня 2022 року (а.с. 38).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 39).

Позивач вказував про те, що після смерті матері він на вказаній вище присадибній земельній ділянці самовільно без оформлення технічної документації побудував жилий будинок літ. «Б-1», розміром 8,60x6,45 м,

з верандою літ. «б», розміром 2,70x3,60 м, та верандою літ «б2», розміром 4,60x2,90 м, тамбуром літ. «б'», розміром 2,40x1,40 м, загальною площею

59,50 кв. м, житловою площею 30,90 кв. м, з порушенням норм планування та забудови. Крім того, він самовільно побудував сарай літ. «Д», розміром

4,0x3,0 м, сарай літ. «Г», розміром 4.0x2,0, зливну яму літ. «Ж».

Згідно з висновком комунального підприємства «Архітектурне бюро Дергачівського району» Дергачівській міській раді було запропоновано розглянути питання про закріплення меж присадибної ділянки за позивачем, як фактичним користувачем.

Рішенням II сесії V скликання Дергачівської міської ради від 09 червня

2006 року № 24, винесеного за заявою ОСОБА_1 , закріплено земельну ділянку по фактичному користуванню, загальною площею 0,1200 га: з них - 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,02 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2008 року у справі № 2-1541/2008 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. «Б-1» із верандою літ. «б», верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараями літ. «Д», літ. «Г», зливною ямою літ. «Ж», огорожею, що зазначені в рішенні Дергачівського районного суду від 26 жовтня 2007 року (справа № 2-177/2007) як самостійно визнані будівлі, що становлять 9/10 частки садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 2-1541/2008 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2008 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2022 року у справі № 2-1541/2008 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення. Постанову Полтавського апеляційного суду від 14 вересня

2022 року залишено без змін (провадження № 61-10003св22).

28 січня 2022 року ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_7 (а.с. 48).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду вищезазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania)).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia)).

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У пункті 3 частини першої статті 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з: мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Згідно з частиною третьою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду

у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня

2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230 сво 18).

26 жовтня 2007 року рішенням Дергачівського районного суду Харківської області позов ОСОБА_1 задоволено.

Апеляційна скарга подана заявником через 14 років з дня ухвалення рішення.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи є підстави для поновлення строків на оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип визначеності).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити із того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об'єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.

Отже, апеляційним судом належним чином не перевірено чи наведено

ОСОБА_2 поважні причини пропуску більше ніж на 14 років строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, чи наявні правові підстави для його поновлення, чи не свідчить таке поновлення про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Проте, апеляційний суд при поновленні такого великого строку формально зазначив лише, що «враховуючи наведені скаржником обставини, суд апеляційної інстанції вважає за можливе поновити цей строк як пропущений з поважних причин».

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» викладено висновок Європейського суду з прав людини про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом із тим, питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Отже, встановлення строків звернення до суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №160/6211/21 (провадження № К/990/25232/22).

Відповідно до статті 13 ЦК України при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц; провадження № 61-18013 сво 18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92 цс 19) зазначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини

від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany).

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції

у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, то апеляційному суду при новому розгляді справи слід перевірити вищенаведені обставини.

Отже, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 01 грудня 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець