Ухвала

13 вересня2023 року

м. Київ

справа № 523/59/17

провадження № 61-1126св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - Одеська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, державний реєстратор реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Антоненко Оксана Сергіївна,

розглянув у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Одеської міської ради на постановуОдеського апеляційного суду від 24 травня 2022 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Одеська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом приведення об`єкта самочинної реконструкції у попередній стан.

Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 2016 року Одеською міською радою отримано лист Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 03 червня 2016 року № 01-05-5/199вх. щодо факту самовільної реконструкції кв. АДРЕСА_1 .

Зі змісту даного листа та доданих до нього матеріалів вбачається, що ОСОБА_2 , яка є власником кв. АДРЕСА_1 , самовільно виконала роботи з реконструкції вказаної квартири. Зокрема, самочинно збільшила площу квартири на 29 кв. м, чим значно погіршила технічний стан будинку та житлово-побутові умови його мешканців.

На підставі доповідної записки заступника директора Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс» Пересипський» (далі - КП «ЖКС «Пересипський») встановлено, що ОСОБА_2 виконала роботи з реконструкції кв. АДРЕСА_1 , без дозвільних документів.

31 січня 2015 року Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради (далі - Суворовська райадміністрація) прийнято розпорядження № 29р «Про приведення об`єкта самочинного будівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , до первісного стану».

На сьогоднішній день приписи КП «ЖКС «Пересипський» та розпорядження Суворовської райадміністрації ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у добровільному порядку не виконані.

Однак, всупереч наведених норм законодавства ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , здійснивши реконструкцію кв. АДРЕСА_1 з фактичною зміною її геометричних розмірів, на теперішній час використовують вищезазначену земельну ділянку без правовстановлюючих документів на землекористування, чим порушують вимоги Земельного кодексу України (далі - ЗК України), створили перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні вказаною земельною ділянкою та праві власності територіальної громади м. Одеси на відповідну земельну ділянку.

Одеська міська рада просила:

зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 власними силами і за рахунок власних коштів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 20,3 кв. м шляхом знесення самочинної прибудови до кв. АДРЕСА_1 .

У грудні 2017 року Одеська міська рада звернулась з позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (далі - Управління ДАБК), державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Антоненко О. С., треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності.

Одеська міська рада просила:

скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція квартири АДРЕСА_1 » від 02 грудня 2014 року № ОД , замовниками за якою визначено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

скасувати свідоцтво про право власності від 18 грудня 2014 року за № 31241680, видане реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області;

скасувати рішення про державну реєстрацію права власності від 18 грудня 2014 року на кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 66,4 кв. м, житловою площею 27,6 кв. м за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2018 року об`єднано в одне провадження цивільні справи № 523/16863/17 за позовом Одеської міської ради до Управління ДАБК, державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Антоненко О. С., треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності та № 523/59/17 за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом приведення об`єкту до попереднього стану, залишено об`єднаній справі єдиний номер № 523/59/17.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за позовом Одеської міської ради до Управління ДАБК, державного реєстратора служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Антоненко О. С. про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2019 року, з урахуванням ухвали суду від 27 серпня 20219 року про виправлення описки, позовні вимоги Одеської міської ради до Управління ДАБК, державного реєстратора служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Антоненко О. С., ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності задоволено.

Скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція квартири АДРЕСА_1 » від 02 грудня 2014 року № ОД , замовниками за якою визначено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Скасовано свідоцтво про право власності від 18 грудня 2014 року за № 31241680, видане реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності від 18 грудня 2014 року (індексний номер 18127895) на кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 66,4 кв. м, житловою площею 27,6 кв. м за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом приведення об`єкта самочинної реконструкції у попередній стан задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 власними силами і за рахунок власних коштів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 20,3 кв. м шляхом знесення самочинно прибудови до кв. АДРЕСА_1 , а саме приміщення позначені на технічному паспорті № 8 площею 8,6 кв. м, та літ. № 7, площею 11,7 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Одеської міської Ради судовий збір у розмірі 1 378,00 грн та 1 600,00 грн, а всього стягнуто суму у розмірі 2 978,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що:

Одеська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі у власність або користування земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт нерухомого майна, тобто здійснення прибудови на земельній ділянці, яка не була відведена в установленому законодавством порядку для цієї мети є самочинним будівництвом;

той факт, що рішенням виконавчого комітету Одеської міської Ради № 91 від 30 березня 2017 року був затверджений акт приймання-передачі з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси житлових будинків від ЗАТ «Одеський автозбиральний завод» не має правового значення;

аналіз відомостей, зазначених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у Декларації, свідчить, що вони мають недостовірний характер, оскільки на підставі розпорядження органу приватизації від 20 листопада 1995 року № 61279, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1 кв. м, а відповідно до Декларації загальна площа квартири після реконструкції складає 66,7 кв. м. Таким чином, загальна площа квартири за визначеними у Декларації даними збільшена на 20,6 кв. м порівняно із моментом набуття права власності у 1995 році. Тобто, реконструкція квартири відбулась зі зміною її геометричних розмірів, чим і визначається недостовірність вказаної у Декларації інформації про проведення реконструкції нерухомого об`єкта без зміни його геометричних розмірів;

в пункті 3 Декларації «Інформація про відповідальну особу - інженера з технічного нагляду» інженером з технічного нагляду є ОСОБА_5 , запис про яку відсутній в реєстрі атестованих осіб;

свідоцтво про право власності та реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають скасуванню, оскільки для здійснення державної реєстрації речового права ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подано документи, які не відповідають вимогам чинного законодавства, що виключає можливість державної реєстрації такого речового права як офіційного визнання і підтвердження державою факту виникнення у відповідачів прав на вказане нерухоме майно.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 (до якої приєднався ОСОБА_1 ) задоволено частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2019 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом приведення об`єкта самочинної реконструкції у попередній стан, а також у задоволенні позову Одеської міської ради до Управління ДАБК, державного реєстратора служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Антоненко О. С., ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності відмовлено.

Стягнуто з Одеської міської ради на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 судові витрати у справі в розмірі 4 467,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

під будівництво Одеського автозбирального заводу і будівництва житлових будинків для працівників заводу, виділена земельна ділянка по АДРЕСА_3 , у тому числі і для будівництва буд. АДРЕСА_4 , де розташована спірна кв. 2. У зв`язку із порушенням опалення та визнання його незадовільним в кв. АДРЕСА_1 , адміністрація Одеського автозбирального заводу прийняла рішення про прибудову підсобного приміщення до кв. АДРЕСА_5 для обладнання автономного опалення даної квартири. Були отримані дозволи та виготовлені проекти прокладення газопроводу та водопостачання. Одеською міською радою не надано належних доказів того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порушили будь-які будівельні норми при реконструкції спірної квартири шляхом здійснення прибудови до кв. АДРЕСА_1 приміщень, які позначені на технічному паспорті № 8 площею 8,6 кв. м, та літ. № 7, площею 11,7 кв. м, які розташовані на земельній ділянці площею 20,3 кв. м. На період передачі буд. АДРЕСА_3 з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси, реконструкція кв. АДРЕСА_1 , вже була проведена;

виникненню права власності у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права на новостворене нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь в такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю, які спочатку надали дозвіл на будівництво, процес якого вони були уповноважені контролювати, а потім прийняли до експлуатації закінчений після будівництва об`єкт. В зв`язку із чим, враховуючи, що право власності на житлове приміщення квартири було набуте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на відповідачів, які розраховували на їх належність та легітимність;

після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, у зв`язку із чим, оспорюваною у справі Декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення;

щодо позовних вимог про скасування свідоцтва на право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру, колегія суддів зазначила, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Правові підстави набуття відповідачами права власності не є нівельованими, що взагалі унеможливлює задоволення позову у цій частині;

право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на спірний об`єкт становить «майно», яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на спірний об`єкт нерухомості виникло після проходження власниками належної законодавчої процедури, яка включала в себе реєстрацію Декларації про початок виконання будівельних робіт та Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, без жодного зауваження з боку департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, а також наступної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за відповідачами. Вказане приміщення було збудовано зі згоди компетентних органів для обладнання квартири опаленням з метою дотримання стандартів життя її мешканців. Колегією суддів у даній справі перевірено відповідність втручання вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, та встановлено, по-перше, наявність майна в розумінні Конвенції, по-друге, наявність втручання у право заявника мирно володіти майном, по-третє, підстави виправданості втручання і беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази незаконності набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності на спірне майно, - що право власності у відповідачів виникло на законних підставах, у зв`язку із чим позовні вимоги Одеської міської ради щодо скасування права власності за зазначеними особами, за своїми наслідками, становлять втручання позивача у право ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

У січні 2023 року Одеська міська рада подала касаційну скаргу, у якій просить постановуОдеського апеляційного суду від 24 травня 2022 року скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовані норм матеріального права, висновки суду зроблені на припущеннях та не відповідають висновкам щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а саме:

листом Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 03 червня 2016 року № 01-05-5/199вх, доповідною запискою заступника директора КП «ЖКС «Пересипський», матеріалами фотофіксації, що знаходяться в матеріалах справи, підтверджено самовільне виконання робіт з реконструкції спірної квартири саме ОСОБА_2 у 2014 році;

реконструкція спірної квартири відбулась зі зміною її геометричних розмірів фундаментів у плані та із зайняттям земельної ділянки територіальної громади м. Одеси;

в матеріалах справи відсутні рішення адміністрації Одеського автозбирального заводу про прибудову підсобного приміщення до спірної квартири для обладнання автономного опалення, проєкти щодо проведення газопроводу та водопостачання. На думку позивача, навіть наявність цього рішення не може підтвердити законність реєстрації права власності відповідачів на прибудову до квартири, оскільки вона побудована на землях територіальної громади м. Одеси;

суд апеляційної інстанції пославшись на те, що 18 серпня 2007 року інспекцією ДАБК м. Одеси наданий дозвіл на виконання будівельних робіт за вказаною адресою, не врахував, що в матеріалах справи наявний лист Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 01 лютого 2019 року № 01-11/294, відповідно до якого дозвіл на виконання будівельних робіт від 14 серпня 2007 року № 164/07 відсутній;

судом залишено поза увагою, що ініціатором реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації є саме замовник будівництва, який несе відповідальність за повноту та достовірність даних, вказаних ним у такій декларації, що визначено нормами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»;

висновок суду апеляційної інстанції про те, що у спорах про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації відповідальною особою має бути саме суб`єкт владних повноважень, який її реєстрував, є хибним;

наведені судом апеляційної інстанції постанови Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а не є аналогічними правовідносинам, які склалися у цій справі, а саме: позивачами у вказаних справах були замовники декларацій про готовність об`єкта до експлуатації, а відповідачами виступали органи ДАБІ, спір стосувався саме скасування наказів про скасування документів дозвільного характеру, зокрема, декларацій про готовність об`єкта до експлуатації. Таким чином, висновок суду про те, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення, є необґрунтованими;

принцип «належного урядування» допускає можливість виправляти помилки, у тому числі, шляхом втручання в право власності, якщо воно набуте всупереч чинному законодавству. Тобто, відповідачі у справі, зазначаючи в декларації про готовність об`єкту до експлуатації недостовірні дані, самостійно здійснили передумови як для скасування реєстрації декларації, так і для скасування рішення державного реєстратора.

У березні 2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 подали відзив на касаційну скаргу, за підписом представника ОСОБА_6 , в якому просять залишити касаційну скаргу без задоволення, оскаржувану постанову суду апеляційної ін6станції без змін.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які свідчать про результати перевірки з боку органів державного архітектурно-будівельного контролю вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та/або будь-які документи, які свідчать про порушення відповідачами вимог законодавства, будівельних норм, стандартів і правил та затверджених проектних рішень під час реконструкції об`єкту і притягнення їх до адміністративної відповідальності. Посилання ради в касаційній скарзі як на підстави викладених з її боку обставин на документи, які складені після введення в експлуатацію спірного об`єкту, не свідчать про вчинення відповідачами правопорушення у сфері містобудівного законодавства, не можуть собою підмінити документи, які повинні складатися органами державного архітектурно-будівельного контролю в разі виявлення порушень з боку замовника будівництва. Вказують, що позивачем не доведено здійснення відповідачами самочинного будівництва, не зазначено та не підтверджено доказами, яку саме земельну ділянку займає самовільна реконструкція, не встановлено чи не вплине знесення окремих конструктивних елементів будинку на його міцність і безпечність, чи можна відокремити об`єкт від інших споруд та чи не вплине знесення окремих його частин на міцність і безпечність самого будинку, що в свою чергу може бути підтверджено висновком експерта, при цьому клопотання про проведення експертизи не заявлялося у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2023 року поновлено Одеській міській раді строкна касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 24 травня 2022 року, відкрито касаційне провадження у справі № 523/59/17, витребувано з суду першої інстанції цивільну справу № 523/59/17.

У березні 2023 року матеріали цивільної справи № 523/59/17 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що «ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду вважає за потрібне конкретизувати:

Висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі № 910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі № 923/682/16 тощо);

Висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими».

У справі № 815/4789/16, на яку посилається Одеська міська рада у касаційній скарзі, Департамент звернувся до суду з позовом до ДАБІ та Управління, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ОД № 15, зареєстровану ДАБІ 17 листопада 2014 року, щодо реконструкції квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1, ІІ категорія складності. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року провадження у справі закрито, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів.

У справі № 815/5256/15, на яку посилається Одеська міська рада у касаційній скарзі, виконуючий обов`язки заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Затоківської селищної ради звернувся з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, державного реєстратора реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Арешкіної О. Д., реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції, третя особа - ОСОБА_1, про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, визнання неправомірними дій державного реєстратора, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року провадження у справі закрито, оскільки суди попередніх інстанцій розглянули справу з порушенням правил предметної юрисдикції.

У справі № 127/93/17-ц, на яку посилається Одеська міська рада у касаційній скарзі, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив: скасувати зареєстровану за № ВН 26 декларацію від 23 вересня 2015 року про готовність до експлуатації двоквартирного двоповерхового приватного житлового будинку; скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Позов мотивований тим, що 17 травня 2012 року скаржник розпочав самочинне будівництво двоповерхового житлового будинку з підвальним приміщенням на земельній ділянці у АДРЕСА_2, яка межує із земельною ділянкою позивача на АДРЕСА_3. Під час будівництва котловану для будинку скаржник порушив протипожежні норми та побутові розриви ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування № 44 від 14 квітня 1992 року, внаслідок чого завдав значну шкоду житловому будинку позивача. З огляду на вказане позивач звернувся з адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльності Департаменту ДАБІ у Вінницькій області та зобов`язання вжити заходи до зупинення відповідних робіт. 08 червня 2015 року Вінницький окружний адміністративний суд ухвалив постанову в адміністративній справі № 802/494/14-а, яку суд апеляційної інстанції залишив без змін, про часткове задоволення позову. Проте чинне судове рішення Департамент ДАБІ у Вінницькій області не виконував, а самочинне будівництво скаржник не припинив. 23 вересня 2015 року Департамент ДАБІ у Вінницькій області зареєстрував скаржникові за № ВН 26 декларацію. Департамент ДАБІ у Вінницькій області, на думку позивача, не виконав обов`язку щодо перевірки повноти даних, зазначених у декларації, під час її подання. Адже замість вказаного у ній двоквартирного двоповерхового приватного житлового будинку скаржник побудував «одноквартирний чотириповерховий».

У справі № 815/7121/14, на яку посилається Одеська міська рада у касаційній скарзі,ДП «ОМТП» звернулося до суду з позовом до Департаменту ДАБІ в Одеській області, Управління ДАБК, у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просило визнати протиправною та скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 19 грудня 2012 року № ОД 2. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2017 року, якою провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 157 КАС України, залишено без змін.

У справі № 816/421/17, на яку посилається Одеська міська рада у касаційній скарзі, Кременчуцька міська рада Полтавської області звернулася з позовом, у якому просила скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації - будівництво магазину роздрібної торгівлі продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області 2 лютого 2015 року № ПТ 73. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року, якою провадження в адміністративній справі закрито, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, залишено без змін.

У справі № 220/828/17, на яку посилається Одеська міська рада у касаційній скарзі, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, державного реєстратора комунального підприємства «Великоновосілківське РБТІ», Державної архітектурно-будівельної інспекції України, третя особа - Краснополянська сільська рада Великоновосілківського району Донецької області, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування реєстрації декларацій, демонтаж самовільно збудованих господарських будівель та відшкодування моральної шкоди.

Встановлені фактичні обставини справи: ОСОБА_1 є власником житлових будинків з надвірними побудовами АДРЕСА_1 , а також є власником земельної ділянки, на якій розташовані ці домоволодіння. ОСОБА_2 є власником сусіднього домоволодіння АДРЕСА_2 та земельної ділянки під ним. Рішенням Краснополянської сільської ради від 28 липня 2010 року № 44 ОСОБА_2 було дозволено будівництво сараю для утримання домашніх тварин та приміщення для зберігання вугілля після отримання будівельного паспорту, проте у 2009 році техніком КП «Великоновосілківське РБТІ» на території домоволодіння ОСОБА_2 ці сараї літ. В-1, літ. С-1, виявлені як самочинно збудовані в 2009 році про що зазначено в технічному паспорті на будинок. Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 червня 2014 рокуза ОСОБА_2 визнано право власності на самочинно збудовані сарай літ. В-1, сарай літ. С-1 та душ літ. Д-1. На підставі цього рішення суду ДАБІ у Донецькій області була зареєстрована декларація про готовність об`єктів до експлуатації, а 14 листопада 2014 року відповідачка отримала свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно. 16 березня 2016 року Апеляційний суд Донецької області скасував рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 18 червня 2014 року та відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинно збудовані споруди. Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 18 листопада 2013 року № 364 господарські споруди ОСОБА_2 зведені з порушенням норм ДБН, вони можуть бути причиною вологості та часткових пошкоджень підвалу будинку, який належить ОСОБА_1. Згідно із актом обстеження земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 27 вересня 2012 року відповідачем збудовані будівлі на відстані 0,9-1,10 м від житлового будинку позивача без врахування норм і правил забезпечення інсоляцією житлових будинків, що є порушенням вимог пунктів 3.24*, 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Плануванння і забудова міських і сільських поселень». Згідно з листом в.о. начальника управління Держпродспоживслужби у Великоновосілківському районі від 31 серпня 2017 року № 01-26/110 вбачається, що при забудові господарських будівель та споруд відстані від житлового будинку ОСОБА_2 витримані, а відстані від житлового будинку (вікон) ОСОБА_1 не витримані.

У справі, що переглядається:

у грудні 2016 року Одеська міська радазвернулась з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом приведення об`єкта самочинної реконструкції у попередній стан. В обґрунтування зазначених вимог послалась на те, що відповідачі, здійснили реконструкцію кв. АДРЕСА_1 з фактичною зміною її геометричних розмірів (площа квартири збільшилась), без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, чим погіршили технічний стан будинку та житлово-побутові умови його мешканців та створили перешкоди позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою, яка належить територіальній громаді м. Одеси;

у грудні 2017 року Одеська міська рада звернулась з позовом до Управління ДАБК, державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Антоненко О. С., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності. В обґрунтування зазначених вимог послалась на те, що відомості, зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у Декларації, мають недостовірний характер (реконструкція квартири відбулась зі зміною її геометричних розмірів), земельна ділянка під спірною прибудовою належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси, запис про ОСОБА_5 , яка зазначена у Декларації інженером з технічного нагляду, відсутній в реєстрі атестованих осіб.

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 815/4789/16, від 05 вересня 2019 року у справі № 815/5256/15, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 815/7121/14, від 13 червня 2018 року у справі № 816/421/17, від 17 червня 2020 року у справі № 220/828/17, на які посилається Одеська міська рада у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібнимидо правовідносин в справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У касаційній скарзі Одеська міська рада зазначає, що під час судового розгляду суди не дослідили докази щодо самовільного зайняття ОСОБА_1 , ОСОБА_2 спірної земельної ділянки.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справа № 183/1617/16, від 14 вересня 2022 року у справі № 938/528/20, від 04 серпня 2021 року у справі № 746/259/19, від 23 червня 2021 року у справі № 722/694/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 635/7079/18, від 03 липня 2019 року у справі № 577/2977/15-ц та у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-31цс12. Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про закриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 389, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 523/59/17 за касаційною скаргою Одеської міської ради на постановуОдеського апеляційного суду від 24 травня 2022 року у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом приведення об`єкта самочинної реконструкції у попередній стан, а також за позовом Одеської міської ради до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Державного реєстратора служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Антоненко Оксани Сергіївни, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук