Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3070/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.09.2023 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Леньо В.В., при секретарі Казимірська Н.В., за участі позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Довбак Р.В., відповідачки ОСОБА_2 , її представника - адвоката Бочкор І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області, про визначення місця проживання дитини з батьком,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини збатьком, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Королівської селищної ради Берегівського району Закарпатської області.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 08 вересня 2018 року вони із відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 28 грудня 2022 року. У шлюбі у них народилася одна дитина: син ОСОБА_3 , 2020 року народження.

Не зважаючи на те, що подружнє життя не склалося, позивач продовжує дбати про дитину та виконує свої батьківські обов`язки. Ваказує, що оскільки йому не байдужа доля дитини, а відповідачка обмежує можливість батька спілкуватися з дитиною та проводити разом час, таким чином порушуючи право батька на виховання дитини відповідно до ст. 151 СК України та право батька на безперешкодне спілкування з дитиною, яке забезпечене відповідно до ст.153 СК України, він змушений звернутися до суду про визначення міся проживання дитини з батьком.

Відзив на позов відповідач не подала.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Позивач додатково зазначив, що відповідач ніде не працевлаштована, зловживає спиртними напоями, неналежним чином дбає про дитину. Він, в свою чергу систематично сплачує аліменти на утримання дитини, працевлаштований та позитивно характеризується за місцем проживання та роботи.

Відповідач та її представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали, а обставини на які посилається позивач в своїй заяві заперечили. Зокрема, відповідач зазначила, що позивач після народження сина покинув їх з сином та став ініціатором розірвання шлюбу. Вона належним чином дбає про фізичний та духовний розвиток дитини, син відвідує дошкільний навчальний заклад, спиртними напоями вона не зловживає, і доказів зворотнього позивачем не надано.

Представник органу опіки та піклування Королівської селищної ради, підтримав висновок органу, щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком.

В судовому засіданні допитано в якості свідкіа ОСОБА_4 , яка в судовому засіданні підтвердила висновок психолого-педагогічної характеристики.

Дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази на підтвердження вимог та обставин позову, заслухавши пояснення сторін та свідків, приходить до висновку, що обставини позову на які посилається позивач в своїй заяві не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а від так в задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (статті 4, 5 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (статті 4, 5 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини передбачено, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, а головним завданням бесіди є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

Ухвалюючи рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладені норми, які регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, в межах доводів касаційної скарги, суд має з`ясувати, чи виконала відповідач обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у визначенні місця проживання дитини з батьком, чи довів позивач, що проживання дитини з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Судом встановлено, що сторони з 08 вересня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 28 грудня 2022 року. У шлюбі у них народилася одна дитина: син ОСОБА_3 , 2020 року народження.

Дані обставини стронами не оспорюються та додатковому доказуванню не підлягають.

Також судом встановлено, що між сторонами існує особистий конфлікт, який негативним чином впливає на дитину.

Позивач, як на підтвердження доводів позовної заяви посилається на висновок органу опіки і піклування Королівської селищної ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Королівської селищної ради №74 від 06.07.2023 про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1 (а.с.52-54).

В свою чергу, суд враховує ту обставину, що відповідно до ч.ч. 5-6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Дослідивши висновок органу опіки і піклування Королівської селищної ради про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком - позивачем ОСОБА_1 , вважає, що цей висновок не може бути прийнятий, як достатній доказ у справі.

Зі змісту цього висновку не вбачається, що в найкращих інтересах дитини буде проживання дитини з батьком. Цей висновок взагалі не містить даних щодо намагання органу опіки і піклування провести опитування дитини. А також у висновку не наведено підстав та аргументів, які саме інтереси малолітньої дитини враховано при ухваленні такого висновку.

Зазначене викликає обґрунтовані сумніви у правильності та об`єктивності висновку органу опіки і піклування.

Жодних інших належних, допустимих та достовірних доказів на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав. Твердження позивача не підствердженні належними та достовірними доказами, які в розумінні ст.77-80ЦПК України, можуть мати для суду вирішальне значення.

В свою чергу, відповідач заперечуючи обставини та вимоги позову подала до суду докази на підтвердження належного виховання дитини, зокрема: довідку Королівського ЗДО (ясла садок) №3 Королівської селищної ради, з якого вбачається, що дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 регулярно відвідує навчальний заклад. Мати дитини вчасно приводить та забирає дитину, та своєчасно сплачує батьківську плату за харчування.

У справі відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Суд критично оцінює як доказ, надану позивачем, відповідь з відділення поліції №1 Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області, на інформаційний запит представника позивача - адвоката Довбак Р.В., щодо неналежного виконання батьківських обов`язків відповідачкою, з тих підстав, що звернення позивача до відділення поліції відбулися в період розгляду судом спору між сторонами про визначення місця проживання дитини, та не вказують на неналежне виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків.

Також суд критично оцінює відтворені в сдовому засіданні аудіо-відеоматеріали, подані позивачем на підтвердження обставин позову, оскільки такі виготовлені ним особисто, як заінтересованою особою. Аудіо та фідео матеріали є фрагментарними, вирваними з контексту подій. Фактично позивач наперед штучно створював докази, які вигідним саме йому.

З огляду на це є прийнятними та такими, що заслуговують на увагу показання відповідачки, яка коментуючи відтворене зазначила, що фото та відео яке позивач надав в якості доказу, було зроблене ним тоді, як вона після важкої фізичної праці та виснажливого робочого дня заснула, а останній в цей час знімав, а в подальшому викривиши події подав це до суду в якості доказу.

При розгляді справ щодо місця проживання дітей суди насамперед мають виходити з інтересів самих дітей, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Таким чином, рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дітей на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дітей у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спір, судом досліджено психолого-педагогічну характеристику малолітнього ОСОБА_3 , надану Королівським ЗДО (ясла-садок) №3, у якому навчається малолітня дитина сторін. З підписаної практичним психологом, вихователем та директором цього навчального закладу інформації вбачається, що ОСОБА_3 комфортно почувається у навчальному закладі, спілкується з усіма дітьми, легко йде на контакт.

Наведений доказ не підтверджує інтерес саме дитини на зміну місця її проживання та на доцільність такої зміни на даний час.

Ураховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини саме із ним в інтересах дитини, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення проголошено у судовому засіданні 18.09.2023 року. Повний текст рішення виготовлено 21.09.2023 року.

ГоловуючийВ. В. Леньо