РІШЕННЯ

іменем України

12 вересня 2023 року м. Львів

Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Яворського С.Й.

за участю секретаря с/з Козак О. В.

заявника ОСОБА_1

представника заявника адвоката Кардопольцева А.С.

заінтересованої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про видачу обмежувального припису, суд

в с т а н о в и в:

Заявник звернулася до суду із заявою про видачу щодо заінтересованої особи ОСОБА_2 обмежувального припису строком на шість місяців із визначенням певних тимчасових обмежень його прав, зокрема:

- заборонити кривднику ОСОБА_2 одночасне перебування з постраждалою особою ОСОБА_1 в місцях спільного користування гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 ;

- заборонити кривднику ОСОБА_2 наближатися до постраждалої особи ОСОБА_1 на відстань ближче ніж десять метрів, а також наближатись до кімнат, де проживає ОСОБА_1 на відстань ближче ніж 5 метрів;

- заборонити кривднику ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

Заяву мотивує тим, що з 2007 року по 2021 рік проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу із заінтересованою особою ОСОБА_2 . У період з 2007 по 2013 рік проживала у матері заявника ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 . Після продажу квартири за вказаною адресою у 2013 році переселились у військовий гуртожиток за адресою: АДРЕСА_3 . В грудні 2021 року стосунки та спільне проживання заявника ОСОБА_1 та заінтересованої особи ОСОБА_2 були фактично припинені. На даний час заявниця разом із матір`ю проживає у вказаному гуртожитку у кімнатах №6,9, а заінтересована особа ОСОБА_2 - №5. Після припинення стосунків ОСОБА_2 почав поводи себе неадекватно, при зустрічі постійно ображає заявницю, псує її речі, створює їй перешкоди у нормальному проживанні в гуртожитку. У зв`язку із чим заявниця змушена була звернутись до працівників поліції та начальника ВМКЦ Західного регіону, де працює ОСОБА_2 . Однак, такі звернення заявника результатів не дали, заінтересована особа продовжує вчиняти неправомірні дії психологічного характеру щодо заявниці та її матері. А тому з метою захисту своїх порушених прав заявник в порядку положень ст.350-2 ЦПК України та Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" звернулась до суду з відповідною заявою, яку просить задовольнити.

Заявниця та її представник в судовому засіданні заяву підтримали в повному обсязі з підстав, передбачених у ній, та просили таку задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив з підстав її необгрунтованості та безпідставності. Зазначив, що жодного домашнього насильства, ні фізичного, ні психологічного характеру щодо заявниці не вчиняє. Усі суперечки, що виникають між ними на побутовому ґрунті пов`язані із тим, що заявниця не повертає йому позичені у нього грошові кошти.

Ухвалою судді від 07.09.2023 року, заяву прийнято до розгляду, а провадження по справі відкрито.

Заслухавши пояснення учасників справи, оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, постановляючи рішення відповідно до ст.ст.265,350-6 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Главою 13 ЦПК України закріплено процесуальні особливості розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису, тобто застосування до кривдника одного чи декількох заходів тимчасового обмеження його прав або покладення на нього обов`язків у зв`язку із доведеністю вчиненого відносно постраждалої особи насильства: домашнього чи за ознакою статі (ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Спеціальними законами, які здійснюють регламентацію вказаної сфери суспільних відносин згідно положень ст.350-2 ЦПК України є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" та Закон України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків".

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 №2229-VIII домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно з положеннями п.2 ч.2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема, колишнє подружжя.

Положеннями ст.21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 756/3859/19 (провадження N 61-11564св19) зроблено висновок, що "враховуючи положення Закону N 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях".

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Виходячи зі змісту вказаних норм, суди під час розгляду такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав стосовно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (постанова Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (касаційне провадження № 61-19328св18).

Судом встановлено, що з 2007 року по 2021 рік заявник ОСОБА_1 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу із заінтересованою особою ОСОБА_2 .

З пояснень заявника, даних в судовому засіданні, та змісту мотивувальної частини поданої заяви, встановлено, що, звертаючись до суду з вказаною заявою заявник ОСОБА_1 обгруновує мотивованість та підставність подачі такої, а відтак необхідність видачі обмежувального припису тим, що заінтересована особа ОСОБА_2 систематично вчиняє стосовно неї домашнє насильство психологічного характеру, при зустрічі постійно ображає заявницю, псує її речі, створює їй перешкоди у нормальному проживанні в гуртожитку. Звернення заявника до органів поліції та начальника ВМКЦ Західного регіону, де працює ОСОБА_2 , результатів не дали, заінтересована особа продовжує свою протиправну діяльність.

У відповідності до положень ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Чинним ЦПК України закріплено чотири критерії доказів, а саме: належність, достовірність, достатність та допустимість, за наявності в сукупності яких суд враховує такий доказ на підтвердження чи спростування відповідної обставини справи

Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Вказане положення законодавства кореспондується із законодавчо закріпленим в ч.1 вказаної статті обов`язком кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На необхідності зазначення заявником у поданій заяві не лише обставин, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, але й доказів, що їх підтверджують з обов`язковим подальшим їх представленням суду, зазначено у положеннях п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України, яка закріплює загальні вимоги щодо змісту заяви про видачу обмежувального припису.

Оцінюючи мотивованість та обґрунтованість поданої заявником заяви про видачу судом обмежувального припису на предмет її доказового підтвердження належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами суд виходить з того, що заявник, зазначаючи про вчинення заінтересованою особою ОСОБА_2 відносно неї систематичного домашнього насильства, не представила суду жодного доказу на підтвердження на підтвердження вказаних обставин. Більше того, клопотань про витребування таких доказів, за наявності у неї перешкод щодо самостійного представлення суду таких, не заявляла. Як пояснив в судовому засіданні представник заявника заявником подано усі наявні у неї докази на підтвердження обґрунтованості заявленої вимоги.

Судом встановлено, що згідно долучених до матеріалів справи матеріалів службової перевірки за фактами приниження честі і гідності, погроз, знищення чи пошкодження майна майором ОСОБА_2 , складених 28.08.2023 року уповноваженою особою Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, було запропоновано за результатами проведеної службової перевірки повідомити органи досудового розслідування про ознаки кримінального правопорушення ОСОБА_4 . У зв`язку із чим до ТУ ДБР, розташованого у м..Львові, подано відповідне письмове повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

Згідно листа-відповіді №12-11-30221вих-23 від 04.09.2023 року, за підписом слідчого ТУ ДБР Куманського Остапа, вказане повідомлення про вчинення кримінального правопорушення для організації розгляду в межах компетенції скеровано за належність до Управління СБУ у Львівській області. Відомості до ЄРДР не внесено.

Поряд з цим, з наданих заявником та заінтересованою особою в судовому засіданні пояснень, судом встановлено, що між ними існує цивільно-правовий спір щодо повернення суми грошових коштів, отриманих в якості позики, який підлягає вирішенню у встановленому чинним законодавством порядку, а не шляхом видачі обмежувального припису.

Більше того, на думку суду, представлені заявником документи не є такими, які б у своїй сукупності дали би суду змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування у даній справі. Оскільки суд у відповідності до ч.3 ст.89 ЦПК України надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, який міститься у справі. А відтак суд немає можливості оцінювати ризики, навіть потенційні, продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

А відтак суд приходить до висновку, що в справі відсутні докази на підтвердження зазначених у заяві обставин та підставності застосування заявленої вимоги у вигляді видачі обмежувального припису.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог, а тому в заяві відмовляє у зв`язку із недоведеністю.

Керуючись ст. 350-2, 350-6,350-8 ЦПК України, ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд-

ухвалив:

В заяві ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 22 вересня 2023 року.

Суддя: С.Й. Яворський