ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

20 вересня 2023 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 954/739/21

Номер провадження: 22-ц/819/144/23

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В., Орловської Н.В.

секретар: Доброва К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Бурлай Дмитро Валерійович, на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 09 листопада 2021 року, ухваленого під головуванням судді Каневського В.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У серпні 2021 року ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 16.05.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у письмовій формі, за яким відповідач ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 кошти у розмірі 10 000,00 доларів США та зобов`язувалася повернути позику при першій вимозі. Крім того, 12.08.2018 року відповідач також підписала договір позики про отримання нею 10 000,00 доларів США та зобов`язувалася передати ОСОБА_1 право користування земельною ділянкою. 03.07.2021 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів, проте вимога не була виконаною та борг не повернутий. Посилаючись на те, що на день звернення із позовом земельна ділянка в користування позивачу не передана і кошти не повернуті, представник позивача, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000,00 доларів США та судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову (правничу) допомогу.

Рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 09 листопада 2021 року позов задоволено частково. Вирішено: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 доларів США боргу за розпискою від 16.05.2015 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 910,46 грн. суму сплаченого судового збору та 3 500,00 грн. витрат на правничу допомогу, що разом становить 6 410,46 грн.

У задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10000,00 доларів США боргу за розпискою від 12.08.2018 року відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, про те, що оригінал розписки від 16.05.2015 року підтверджує боргове зобов`язання відповідача перед позивачем, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, а також враховуючи, що власноруч написана розписка є доказом укладення договору та посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, тому вимога представника позивача щодо стягнення 10 000,00 доларів США за розпискою від 16.05.2015 року підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошових коштів за борговою розпискою від 12.08.2018 року суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення, оскільки, як слідує зі змісту розписки, її предметом є кошти, отримані як розрахунок за землю, тобто зміст вказаної розписки спростовує наявність укладеного між сторонами договору позики від 12.08.2018 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Бурлай Д.В., подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду в зазначеній частині скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в цій частині, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази та обставини по справі, дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо стягнення грошових коштів за розпискою від 12.08.2018 року. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що суть вимог в позовній заяві стосується лише стягнення коштів з відповідача, які він не повернув після отримання вимоги, без зазначення того чи кошти стягуються за умовами невиконання розписки чи як безпідставно набуті. Відповідач зобов`язана повернути кошти за розпискою від 12.08.2018 року саме через невиконання вимог, зазначених в даній розписці.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 просила відхилити доводи апелянта та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

За змістом наявної в матеріалах справи оригіналу розписки від 12.08.2018 року, ОСОБА_5 засвідчила те, що згідно із домовленістю між нею та ОСОБА_1 проведено розрахунок за її земельну ділянку площею 5,36 га, розташованої на території Нововоскресенської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області згідно з державним актом ІІ-ХС №002102 331/12, виданого 26.07.2002 року. З моменту підписання нею цієї розписки, право користування земельною ділянкою переходить до ОСОБА_1 . Кошти в сумі 10 000,00 доларів США ОСОБА_6 отримала в повній мірі, претензій ні до кого не має (а.с.78).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Звертаючись до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів в сумі 10 000,00 доларів США за розпискою від 12.08.2018 року, позивач посилався на те, що оскільки позивач не виконала взятого за розпискою на себе зобов`язання по передачі належної їй земельної ділянки у користування ОСОБА_1 вона повинна повернути передані їй грошові кошти за такою розпискою, що відповідатиме ст.ст.526, 1046, 1047 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошових коштів за розпискою від 12.08.2018 року, суд першої інстанції послався на те, що зміст даної розписки спростовує факт укладення між сторонами саме договору позики, що унеможливлює застосування до даних правовідносин норм права, на які посилався позивач в своєму позові, як на підставу для задоволення своїх вимог.

Однак колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що 12.08.2018 року ОСОБА_2 складено розписку, в якій вона засвідчила те, що згідно із домовленістю між нею та ОСОБА_1 проведено розрахунок за її земельну ділянку площею 5,36 га, розташовану на території Нововоскресенської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області згідно з державним актом ІІ-ХС №002102 331/12, виданого 26.07.2002 року. З моменту підписання нею цієї розписки, право користування земельною ділянкою переходить до ОСОБА_1 . Кошти в сумі 10 000,00 доларів США ОСОБА_6 отримала в повній мірі, претензій ні до кого не має (а.с.78).

03.07.2021 року представником ОСОБА_1 направлено на адресу відповідача вимогу про повернення боргу/авансу за розпискою, в якій він просив вжити негайних заходів та повернути кредитору отримані кошти в сумі 20 000,00 доларів США (а.с.11).

Згідно наявного в матеріалах справи рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 17 червня 2021 року позов ОСОБА_2 до ТОВ «Явір Агроінтернешил» про розірвання договору оренди землі задоволено. Розірвано договір оренди землі №ЯВ-219, укладений 20.05.2015 року між ТОВ «Явір Агроінтернешил» та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки, розташованої на території Нововоскресенської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області площею 5,3596 га, кадастровий номер :02:006:0026, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.08.2015 року, індексний номер 10997547 (а.с.12-14). В зазначеному рішенні суд надавав оцінку розписці від 12.08.2018 року, на яку представник відповідача посилався як на доказ по сплаті ОСОБА_2 орендної плати. Так, суд не прийняв цей доказ, як підтвердження факту сплати орендарем орендної плати, оскільки зміст розписки свідчить про те, що кошти надавалися ОСОБА_1 , а не відповідачем, та для розрахунку за землю. Підтвердження того, що ТОВ «Явір Агроінтернешил» надавало ОСОБА_2 саме орендну плату та періоди розрахунку, дана розписка не містить.

Як вбачається з матеріалів справи та з доводів позовної заяви та апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 заперечував наявність у нього у користуванні належної відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 5,36 га, розташованої на території Нововоскресенської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області згідно з державним актом ІІ-ХС №002102 331/12, виданого 26.07.2002 року. Тобто, домовленості згідно розписки від 12.08.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо надання останньому у користування земельної ділянки ОСОБА_2 не виконано. Дані обставини підтверджуються і рішенням суду від 17 червня 2021 року, з якого вбачається, що земельна ділянка, про яку зазначено у розписці від 12.08.2018 року, у період з 20.05.2015 року перебувала у користуванні (оренді) ТОВ «Явір Агроінтернешнл». Відомостей стосовно того, чи передавалася дана земельна ділянку у користування іншій особі після розірвання договору оренди за рішенням суду від 17.06.2021 року, матеріали справи не містять і відповідач таких відомостей також суду не надала.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

При цьому відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, зміст розписки від 12 серпня 2018 року спростовує наявність між сторонами договору позики, тому підстави для стягнення грошових коштів за такою розпискою за приписами ст.ст.1046,1047 ЦК України відсутні.

З таким висновком суду погодитися в повній мірі не можна, оскільки він зроблений без установлення усіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, та зроблений передчасно.

Висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Так, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також - органи і особи, уповноважені захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Згідно частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі.

У зв`язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні заявлених ним вимог, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

При цьому суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).

Колегія суддів зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

З огляду на викладене, заявлена позивачем вимога про стягнення грошових коштів за складеною розпискою від 12 серпня 2018 року на підставі статей 1046, 1047 ЦК України є необґрунтованою, однак суд мав дійти висновку про задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача повернути грошові кошти позивачу, застосувавши до спірних правовідносин приписи статей 1212 ЦК України.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за розпискою від 12 серпня 2018 року.

Посилання відповідача під час розгляду справи на те, що за розписками від 16.05.2015 року та від 12 серпня 2018 року вона від позивача жодних грошових коштів не отримувала та жодних обіцянок (зобов`язань), окрім обіцянки позивачу продажу землі в майбутньому, йому не надавала, не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, оскільки не містять належних та допустимих доказів на підтвердження таких доводів. Відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що розписки нею були підписані не за власною волею (під тиском, погрозою зі сторони позивача чи шляхом обману), а також те, що вона не отримувала від позивача зазначені в розписці грошові кошти. Відповідачем не спростовано знаходження оригіналу розписки у позивача.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України та зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, то судові витати, понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, підлягають відшкодуванню відповідачем у повному обсязі, а саме: 7 000,00 грн . - за надання правової допомоги; 5 820,92 грн. сплата судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Крім того, відповідно до пункту 1.6 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року № 3674-VI з послідуючими змінами за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 150 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Виходячи із наведеного, скаржником при поданні апеляційної скарги на рішення суду в оскаржуваній частині необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 4 093,50 грн. (10 000,00 доларів США * 27,29 грн. (курс долара НБУ на день сплати судового збору апелянтом) * 1% *150%). Разом з тим, при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 8 050,38 грн., що підтверджується квитанцією 0.0..1 (код квитанції 9253-0482-0794-1295) від 05.12.2021 року (а.с.95), тобто переплата становить 3 956,88 грн.

Згідно із пунктом першим частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, зокрема, зборів, визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України№787від 03.09.2013року зі змінами (далі Порядок).

Пунктом третім Порядку визначено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів та перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, у національній валюті здійснюється Казначейством або головними управліннями Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в Казначействі відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

Повернення надміру зарахованого до бюджету судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили

У разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого) до головних управлінь Казначейства подається копія судового рішення, засвідчена належним чином разом із заявою платника про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету (пункт 5 Порядку).

На підставі наведеного та з урахуванням того, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 у повному обсязі, сплачена останнім в суді апеляційної інстанції сума судового збору підлягає стягненню з відповідача у розмірі 4 093,50 грн., а сплачена ним сума судового збору у розмірі 3 956,88 грн. підлягає поверненню позивачу.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог в зазначеній частині шляхом зобов`язання відповідача повернути позивачу грошові кошти з наведених вище підстав.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається на предмет його законності та обґрунтованості.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Бурлай Дмитро Валерійович, задовольнити.

Рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 09 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 (десять тисяч) доларів США боргу за розпискою від 12.08.2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) доларів США.

Рішення судув частині розподілу судових витрат змінити шляхом збільшення судових витрат, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , а саме: збільшити витрати на правничу допомогу з 3 500,00 грн. до 7 000,00 грн., суму сплаченого судового збору з 2 910 ,00 грн. до 5 820,92 грн. та загальну суму з 6 410,46 грн. до 12 820,92 грн.

Стягнути з з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 093,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби України в м. Херсоні Херсонської області повернути ОСОБА_1 переплачену суму судового збору за квитанцією 0.0..1 (код квитанції 9253-0482-0794-1295) від 05 грудня 2021 року в сумі 3 956,88 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

Н.В. Орловська