Справа № 643/2438/23
Провадження № 2/643/928/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2023

Московський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого Тимош О. М.,

за участю секретаря судового засідання Волошко М. С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, та просив поновити його порушене право та визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі договору міни від 29.10.2010 йому належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в даній квартирі з 06.04.2011, але фактично в ній ніколи не проживав, його речей в квартирі немає. Відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, грає в азартні ігри, що ставить позивача та його сім`ю в складне становище, оскільки місце реєстрації його зазначено разом з ним. Комунальні послуги жодного разу відповідач не сплачував. На теперішний час його місце знаходження йому невідомо, більше двох років не спілкуються. Добровільно виписатись з вказаної житлової площі відповідач не бажає. В зв`язку з тим, що відповідач в квартирі не проживає більше 10 років, вважає, що наміру проживати за місцем реєстрації та користуватися житловою площею у нього не має. У зв`язку з реєстрацією відповідача у зазначеній квартирі він позбавлений можливості отримувати житлові соціальні послуги та вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб. Реєстрація місця проживання відповідача у квартирі, яка належить йому на праві власності обмежує його права, як власника, по користуванню нерухомим майном. Враховуючи, що ОСОБА_3 без поважних причин не проживає в будинку більше одного року, комунальні послуги не сплачує, на теперішній час його місце проживання йому не відоме, на думку позивача, він втратив право користування даним житлом.

Посилаючись на ст. 317, 319, 383, 391, 405 Цивільного Кодексу України, ст. 150 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді 14.04.2023 відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження.

Позивачем до позову додано заяву про допит свідків.

Ухвалою суду від 15.06.2023 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового засідання та задоволено клопотання позивача про виклик свідків.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Позивач пояснив, що відповідач є його сином. Зареєстрував відповідача у квартирі у 2011 році як тільки придбав квартиру. Відповідач жодного дня не проживав в квартирі, в якій був зареєстрований. Фактично він проживав за адресою: АДРЕСА_2 , з матір`ю позивача своєю бабусею до самої її смерті до грудня 2020 року. Рішення про місце проживання відповідача було прийнято спільно позивачем та його матір`ю після смерті у 2005 році матері відповідача. Позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_3 вів аморальний образ життя, руки різав, погано поводився з бабусею і після того як у грудні 2020 року його мати потрапила до лікарні, став водити до квартири компанії, випивав та пішов з квартири. На сьогодні у квартирі АДРЕСА_3 ніхто не проживає, в ній відсутні умови для проживання та вона стоїть закрита. У місці реєстрації відповідача він жодного дня не жив, його речі відсутні. Позивач з 2020 року не спілкується з відповідачем, не знає де він проживає. Також позивач повідомив, що йому невідомо чи є у власності відповідача будь-яке нерухоме майно, в якому він міг би проживати.

Представник позивача адвокат Константинова Г. В. в судовому засіданні пояснила, що відповідач за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 не проживає більше року, місце знаходження його невідомо, комунальні послуги не сплачує, позивач несе тягар утримання нерухомого майна самостійно.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явивася, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України відповідно до ч.10 ст.187 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав, тому суд вважав за можливе розглянути справу за її відсутності.

Суд, вислухавши доводи позивача та її представника, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив такі обставини.

Судом встановлено, що позивачу на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л. Л. 29.10.2010, належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 (а.с.10).

Витяг з Державного реєстру правочинів від 29.10.2010 підтверджує, що позивач ОСОБА_1 . Є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Із Витягу про Державну реєстрацію прав від 22.11.2010 вбачається, що за позивачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору міни від 29.10.2010 (а.с.12).

Відповідно до довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 24.03.2023 та від 05.04.2023 вбачається, що відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 з 06.04.2011 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 13, 20).

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що позивач ОСОБА_1 є його рідним братом, відповідач - племінником. Свідок пояснив, що бачив останній раз відповідача три роки тому. Відповідач постійно проживав зі своєю бабусею, пив, вживав наркотики, всю апаратуру виніс з дому, приводив друзів вночі п`яний, вигрібав все з холодильника. На похорон до бабусі не приїхав, у лікарні її не провідував. У квартирі батька по АДРЕСА_5 не проживав жодного дня. Зі слів знайомих матері, ОСОБА_5 проживав в с. Малинівка під ОСОБА_6 у своєї іншої бабусі- матері його померлої матері. Сусіди розказували, що бачили ОСОБА_5 у переході метро, «бринчав» на гітарі. ОСОБА_5 навчався в двох ВУЗах: ОСОБА_7 та педагогічному. З батьком ОСОБА_5 жити не хотів, позивач одружився через два роки після смерті матері ОСОБА_5 . ОСОБА_5 приводів різних дівчат додому, вони шуміли, заважали бабусі. Коли бабуся потрапила у лікарню, ОСОБА_5 почав приводити друзів, скаржилися сусіди, свідок приходив заспокоював його. Тоді позивач прийшов до ОСОБА_5 і сказав: «Збирай речі та їдь звідси». Свідок розповів, що з братом постійно спілкується, часто буває у нього в квартирі, 1-3 рази на тиждень, проте ОСОБА_5 там не проживає, його речі у квартирі відсутні, бажання проживати з батьком у нього не було. Свідок зазначив, що йому дзвонилии з банку щодо боргів ОСОБА_5 , якось до квартири приходили працівники поліції, розшукували його як свідка. Бабуся хотіла зареєструвати його у своїй квартирі, проте у нього не було паспорта.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що позивач є братом її чоловіка, відповідач племінник чоловіка. Свідок пояснила, що відповідача бачила років чотири тому назад, і до цього бачила дуже рідко один раз в два-три місяці, майже не спілкувалися. З братом чоловіка часто спілкуються, ходять до нього додому на АДРЕСА_4 , де він проживає з дружиною. Відповідача у спірній квартирі жодного разу за шість років не бачила, де він проживає не знає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналізуючи вказані норми матеріального права, можна дійти висновку, що користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, провадження № 61-46621св18.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Верховний Суд виходить з того, що відповідно до цивільного процесуального закону позивач має довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Системний аналіз положень статей 383, 391, 405 ЦК України та положень статей 150, 156 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР дає підстави дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

До спірних відносин суди обґрунтовано застосували частину другу статті 405 ЦК України, яка регулює втрату права на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Верховний Суд зауважує, що правовою підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням є статті 405, 406 ЦК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим.

Легітимною метою у цій справі є захист прав власника квартири, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідно дотримуватися балансу між захистом права власності позивачки та правом користування спірною квартирою відповідачами, які тривалий час не проживають у ній.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №755/13349/16-ц.

Отже, судом встановлено, що з 06.04.2011, тобто з 11 років, відповідач ОСОБА_3 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . Батько та баба відповідача вирішили, що ОСОБА_3 буде проживати з бабусею за адресою: АДРЕСА_2 , де він і проживав до грудня 2020 року, коли він покинув місце постійного проживання на вимогу позивача (з показів свідка ОСОБА_4 ). Позивач підтвердив, що син відповідач у справі не проживав з ним з дитинства, коли він у зв`язку із віком не визначав самостійно місце свого проживання, в спірній квартирі, яка є однокімнатною, він проживає з дружиною. Також позивач зазначив, що йому невідомо чи є у відповідача інше житло у власності або у користуванні, квартира, яка була для відповідача постійним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на сьогодні непридатна для проживання.

Таким чином, у разі задоволення позовних вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням за адресою місця реєстрації відповідача, він буде позбавлений єдиного житла, на яке він має встановлене законом право користування. Таке втручання у право особи на житло буде хоча і передбачене законом, проте є вочевидь непропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети, оскільки має наслідком позбавлення відповідача єдиного житла, на користування яким він має законне право.

При цьому суд зазначає, що твердження позивача про те, що він самостійно несе тягар утримання квартири, яка є предметом спору, жодними доказами не підтверджується. Зокрема, стверджуючи про самостійну сплату комунальних послуг, позивач не надає відповідних платіжних документів.

Щодо зазначення позивачем та свідками про аморальний спосіб життя відповідача, а саме: зловживання алкогольними напоями, вживання наркотиків, проблеми із законом, скарги сусідів на неналежну поведінку відповідача за місцем проживання тощо, ці обставини достатніми доказами не доведені, тому судом до уваги не приймаються.

Не приймає до уваги суд аргумент, висловлений представником позивача у судових дебатах, що позивач вирішить питання щодо місця проживання сина, надавши йому приміщення, оскільки право на житло повинно бути реальним.

Свідки, які є близькими родичами, підтвердили факт непроживання у квартирі АДРЕСА_1 відповідача, проте їх показання є недостатніми доказами для задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Отже, суд, оцінивши докази в сукупності, з огляду на баланс інтересів сторін спору, звертає увагу, що позивачем не доведено, що відповідач свідомо втратив інтересу до житлового приміщення, він не проживав в нього не зі своєї волі, не може проживати у місці постійного проживання (АДРЕСА_2 ) в силу неналежного стану цього приміщення, враховуючи, що в однокімнатній квартирі позивач проживає з дружиною та має негативні відносини з сином відповідачем у справі, що безумовно ускладнює користування відповідачем квартирою, вважає, що причини відсутності відповідача є поважними, а задоволення позовних вимог у справі призведе до непропорційного втручання у його право на житло та не переслідує легітимну мету (відповідачем наявність такої мети не доведена).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 5, ч. 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із недоведеністю.

Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України та оскільки у позові відмовлено, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 2,5, 12,13,76-82, 89, 141, 259,263-265, 273, 354,355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне рішення суду складено 22 вересня 2023 року.

Суддя О.М.Тимош