справа № 759/9168/17 головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
провадження № 22-ц/824/6521/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаряЩавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом.

27.05.2019р. представник позивача подав заяву про зміну предмету позову та просив рішення приватного нотаріуса КМНО Михайленка С.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.04.2017р. № 20128828 - прийнятого на підставі поданої заяви ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права вланості на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - скасувати.

У обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 09.06.2017 р. ОСОБА_1 дізналася, що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом КМНО Михайленко С.А. внесено запис № 20128828 від 06.04.2017р. про право власності, у відповідності до якого право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 , підставою виникнення права власності став дублікат договору іпотеки, виданий 04.11.2013р. приватним нотаріусом КМНО Марченко О.І.

27.11.2008р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів № 6420 з вимогою повернення, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Марченко О.І. Відповідно до п.1.1 даного договору позики позивач отримала в борг суму 435 200,00 грн. На забезпечення виконання договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27.11.2008р. укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Марченко О.І. Предметом іпотеки є нерухоме майно - двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, підстава - договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Назарчук Н.В. від 18.03.2003. за реєстровим номером № 1359. В самому договорі Іпотеки, який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутнє застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками.

Відповідно до п. 5.3 договору іпотеки позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-який момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

16.05.2013р. задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та рішенням суду звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка є власністю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Назарчук О.В. від 18.03.2003р. та зареєстрованого в реєстрі за № 1359, шляхом надання права іпотекодержателю, ОСОБА_2 згідно договору іпотеки від 27.11.2008р. на продаж предмета іпотеки - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

10.09.2013р. Апеляційним судом м. Києва змінено рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.05.2013р. та звернуто стягнення на вищевказаний предмет іпотеки шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_2 права на продаж предмету іпотеки -квартири АДРЕСА_1 будь-якій особі-покупцеві. Ціну продажу предмету іпотеки визначити на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна для його продажу. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який у відповідності до ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про Іпотеку» являється правовою підставою для реєстрції права власності іпотекодержателя на нерухоме майно та яке в свою чергу у відповідності до ст. 36 ЗУ «Про Іпотеку» являється позасудовим врегулювання.

У свою чергу приватним нотаріусом КМНО Михайленко С.А. зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 без належних підстав.

ОСОБА_1 не надавала жодної згоди ОСОБА_2 , а ні на відчуження предмету іпотеки, а ні на передачу права на задоволення вимог ОСОБА_2 . Як вже зазначалося вище, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.09.2013р. не надано ОСОБА_2 право власності на квартиру, що розташована : АДРЕСА_1 , а вказаним рішенням було звернуто стягнення у сумі 435 200,00 грн. за договором позики, укладеним 27.11.2008р. Таким чином, нотаріусом КМНО Михайленко С.А. зареєстровано право власності на спірну квартиру без документів, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Також право власності на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці було зареєстровано без згоди іпотекодавця ОСОБА_1 та без документу, що підтверджує існування у ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Дії ОСОБА_2 та Михайленка С.А. щодо державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 призвели до порушення прав ОСОБА_1 . Просить позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наголошує що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 27 листопада 2008 року шляхом позасудового врегулювання, при реєстрації права власності на таке майно, правовстановлюючим документом повинен бути або договір купівлі-продажу нерухомості або договір про задоволення вимог іпотеко держателя. Зазначає, що між сторонами зазначені правочини не укладалися, а відтак вважає, що 06 квітня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. було неправомірно здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки від 27 листопада 2008 року. На думку апелянта, суд першої інстанції в порушення норм ст. 263 ЦПК України встановив відсутність підстав для реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення. При цьому вказує, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 199/1276/17 щодо застосування положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку», що діяли на момент укладення договору іпотеки.

Окрім вищевикладеного апелянт звертав увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції, не взяв до уваги клопотання представника позивача про відкладення судового засідання у зв`язку з неможливістю проведення судового засідання в режимі відео конференції, чим не забезпечив стороні позивача можливості навести доводи та порушив вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наголошує, що на даний час вбачається, що з ОСОБА_1 відбувається подвійне стягнення за договором позики від 28 листопада 2008 року на користь ОСОБА_2 .

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

11 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив третьої особи ОСОБА_3 на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві третя особа просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року - без змін. У відзиві зазначає, що заявлена позивачем вимога про скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Михайленка С.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 квітня 2017 року № 20128828 не можна вважати добросовісним способом захисту позивачем своїх прав та інтересів. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в п. 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), зауважує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Наголошує, що ухвалення судових рішень, пов`язаних з питаннями державної реєстрації, обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав. Вважає, що судом першої інстанції не були враховані та взяті до уваги такі підстави для відмови у задоволенні позову, як обрання позивачем способу захисту, що є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах.

18 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ладигіна Сергія Івановича на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 грудня 2022 року - без змін. Зазначає, що сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Вказує, що умовами договору іпотеки від 27 листопада 2008 року передбачені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, п. 5.1 визначено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Наголошує, що вказаний договір містить застереження, яке надало відповідачу право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений Законом України «Про іпотеку», а сам Закон України «Про іпотеку» в редакції на момент укладення договору іпотеки містив альтернативну умову: або позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором.

Представник відповідача звертає увагу колегії суддів на те, що з матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2017 року ОСОБА_1 зверталась до Головного територіального управління юстиції у м. Києві зі скаргою на дії приватного нотаріуса Київського приватного нотаріального округу Михайленка С.А.

Щодо доводу апеляційної скарги про обмеження стороні позивача можливості навести доводи в судовому засіданні зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відео конференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Окрім того, наголошує, що заява представника позивача про відкладення розгляду справи надійшла на адресу суду після закінчення розгляду справи. Вказує, що представник позивача не направляла цієї заяви до початку судового засідання, була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання. Окрім того, додає, що позивач могла сама безпосередньо з`явитися у судове засідання.

Щодо доводу апелянта про подвійне стягнення повідомляв, що по-перше, сума позики за договором становить 435 200,00 грн. (або на момент укладення договору по валютному курсу комерційних банків міста Києва еквівалент 64 000,00 доларів США), а за виконавчим написом стягнуто: 112 000,00 грн. суми заборгованості; 65 592,00 грн. як 3% річних за період з 27.06.2009 до 03.10.2013 року; 94 690,00 грн. як витрати від інфляції за період з 27.06.2009 по 03.10.2013 року та 2 723,00 грн. витрати за вчинення виконавчого напису. Вважає, що відсутнє подвійне стягнення. Також звертав увагу суду, що вже більше 15 років позивач так і не повернула суму позики Відповідачу. Також зазначав, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Окрім вищевикладеного представник відповідача вказував про обрання позивачем неправильного способу захисту, оскільки позовні вимоги у заявленому вигляді і з наявним складом відповідачів не можуть існувати та не можуть бути виконані.

У судовому засіданні апелянт та його представник - адвокат Зінченко М.М. просили апеляційну скаргу задовольнити на наведених у ній доводах.

Відповідач та його представник - адвокат Ладигін С.С. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Зурнаджи Є.Є. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.11.2008р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів з вимогою повернення (т.1, а.с.22-23).

Відповідно до п.1.1; 1.2 вказаного договору ОСОБА_2 надала в борг ОСОБА_1 суму 435 200,00 грн.; на момент укладання цього договору вказана сума по валютному курсу української гривні до долару США (100) доларів США дорівнює 680,00 гривень) комерційних банків м.Києва становить еквівалент 64 000,00 доларів США.

Відповідно до п.2.2 договору строк дії цього договору становить сім місяців до 27.06.2008р. включно, до закінчення якого ОСОБА_1 зобов`язана повністю погасити свій борг.

На забезпечення виконання вказаного зобов`язання, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 27.11.2008р. було укладено договір іпотеки (т.1, а.с. 24-27).

Відповідно до п.1.1 договору іпотеку іпотекодавець передає в іпотеку іпотедержателю наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Назарчук Н.В. від 18.03.2003 за реєстровим № 1359.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.03.2003р. належала квартира за номером АДРЕСА_1 в будинку за номером 4-Г (т.1, а.с.10-11).

Відповідно до інформаційної довідки від 29.04.2016р. квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 на підставі купівлі-продажу, посвідченого Назарчук Н.В. приватним нотаріусом КМНО 23.02.2009р. № 681 (т.1, а.с.16,17-19).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 06.04.2017р. приватним нотаріусом КМНО Михайленко С.А. на підставі дублікату договору іпотеки за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.20-21).

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 16.05.2013р. звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка є власністю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Назарчук О.В. від 18.03.2003 р. та зареєстровано в реєстрі за № 1359, шляхом надання права іпотекодержателю, ОСОБА_2 згідно договору іпотеки від 27.11.2008р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на продаж предмету іпотеки - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.28-29).

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 10.09.2013р. вищевказане рішення суду змінено, викладено абзац другий резолютивної частини в наступній редакції: звернути стягнення в сумі 435 200,00 за договором позики, укладеним 27.11.2008р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на предмет іпотеки -двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Назарчук О.В. від 18.03.2003р., зареєстрованого в реєстрі № 1359 шляхом надання права іпотекодержателю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на продаж предмета іпотеки-квратири АДРЕСА_1 будь-якій особі-покупцеві. Ціну продажу предмета іпотеки визначити на підставі оцінки майна суб 'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайну ціну на цей вид майна на час його продажу (т.1, а.с.30-33).

Відповідно до свідоцтва від 04.11.2013р. посвідченого приватним нотаріусом КМНО Марченко О.І. 03.10.2013р. заяву ОСОБА_2 передано ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Києві. Заява містила вимогу про повернення суми позики. Також повідомлялося про те, що згідно п.4.1 договору іпотеки: «іпотекдержатель має право звернення на предмет іпотеки: 4.1.1 у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором». На підставі вказаного, ОСОБА_2 , офіційно передано ОСОБА_1 , вимогу про повернення суми позики і запропоновано у тридцятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги повернути отриману в борг суму.

У разі якщо борг не буде повернено у тридцятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги попереджено ОСОБА_1 про те, що буде звернено стягнення на майно, яке є предметом іпотеки, згідно з вказаним договром іпотеки (т.2, а.с.8).

04.06.2015р. постановою Окружного адміністративного суду м.Києва скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.11.2013р. № 7760550 державного реєстратора прав на неурхоме майно Державної реєстраційної служби України Клюковського М.В. (прийнятого на підставі поданої заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану у базі даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 3834410) Реєстрційної служби України щодо реєстрації права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 (т.1, а.с. 34-40).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 06.04.2017р. на підставі дублікату договору іпотеки, рішенням приватного нотаріуса КМНО м.Київ Михайленка С.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.54-55).

Як вбачається із свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом КМНО від 05.04.2017р., 24.08.2016р. заяву ОСОБА_2 (справжність підпису засвідчено 23.08.2016р. за реєстром № 1626) передано ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Києві. Заява містила вимогу про повернення суми позики і запропоновано у тридцятиденний строк з моменту отримання вимоги повернути отриману в борг суму.

У разі, якщо борг не буде повернуто у тридцятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги попереджено про те, що буде звернене стягнення на майно, яке є предметом іпотеки, згідно з вказаним договором іпотеки та буде посвідчено договір купівлі-продажу предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 будь-якій особі покупцеві. Ціну продажу предмету іпотеки визначено на підставі оцінки майна суб`єкта оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на час його продажу (т.2, а.с.9).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна двокімнатної квартири, загальною площею 45,0 км.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ринкова вартість вказаної квартири, станом на дату оцінки (09.09.2013р.) 440 100,00 грн. (т.2 , а.с.10-31).

Станом на 04.09.2017 р. відповідно до відомостей, які знаходяться у відділі та за даними картотеки реєстрації особи за адресою: АДРЕСА_1 жодної особи не зареєстровано (т. 2, а.с.56).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала умови договору позики, внаслідок чого утворилася заборгованість, а тому у ОСОБА_2 виникло право на задоволення своїх вимог як іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки. Вказаний договір, містить застереження, яке надавало відповідачу право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений Законом України «Про іпотеку». Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки під час розгляду справи, на виконання вимог статті 81 ЦПК України представником позивача не надано доказів, що процедура реєстрації права власності іпотечного майна за відповідачем була порушена, заявлені позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позиція позивача не підтверджується фактичними обставинами чи належними доказами.

Колегія суддів не може повною мірою погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

У статті 16 ЦК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

Поряд з цим Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Апеляційний суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.

Отже, враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просила скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Михайленка С.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.04.2017р. № 20128828 - прийнятого на підставі поданої заяви ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - скасувати.

Водночас слід ще раз звернути увагу, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою.

Вищевказане узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Так, як встановлено апеляційним судом, спірна квартира після реєстації права власності за ОСОБА_2 останньою була подарована ОСОБА_4 , у якої у подальшому 26 квітня 2018 року ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , придбала спірну квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харкавою О.В., зареєстровано в реєстрі за № 154, проведено реєстрацію прав власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно по реєстру 26 квітня 2018 року 14:02:53, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень проведено, індексний номер 40836200 від 26 квітня 2018 року 14:20:49.

Таким чином, станом на дату звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом спірна квартира вибула з власності відповідачки (неодноразово відчужувалася) й, відповідно, право власності зареєстроване за іншою особою, а не за відповідачем.

А відтак, ураховуючи вищевикладене, вимога позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно є неналежним способом захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)), від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку іншим доводам апеляційної скарги.

Аналогічний висновок сформульований у п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19.

Отже, враховуючи, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, у задоволенні позову необхідно відмовити саме з цієї підстави.

Оскільки відмовляючи в задоволенні позову за недоведеністю та необґрунтованістю суд першої інстанції не врахував наведені вище норми права, які є обов`язковими до застосування судами, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України оскаржуване судове рішення підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення у редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги шляхом зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду з викладенням її у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова