Номер провадження: 22-ц/813/5415/23
Справа № 504/1762/22
Головуючий у першій інстанції Барвенко В.К.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Стахової Н.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Долгової В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Державної казначейської служби України в Одеській області

на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України в Одеській області, про стягнення моральної шкоди внаслідок протиправної бездіяльності правоохоронного органу,

встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом в якому просив визнати ВП № 3 Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області особою, що заподіяла йому моральну шкоду, яку стягнути у розмірі 100 000 грн. зі спеціального рахунку ГУ ДКС України в Одеській області.

Вимоги позовної заяви ОСОБА_1 обґрунтовує затягуванням та неналежним розслідуванням ВП № 3 Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області кримінального провадження, у якому він є потерпілим, що підтверджується ухвалами слідчих суддів Комінтернівського районного суду Одеської області, зокрема,від 08 жовтня 2019 року, у справі № 504/3315/19, якою задоволено скаргу ОСОБА_1 , зобов`язано слідчого провести слідчі (розшукові) дії, зазначені у клопотанні захисника; від 29 жовтня 2020 року у справі № 504/3074/19, якою скасовано постанову від 27 червня 2020 року слідчого про закриття кримінального провадження та якою при цьому встановлені факти допущення істотних порушень прав та законних інтересів потерпілого ОСОБА_1 у цьому кримінальному провадженні при проведенні досудового розслідування. Зокрема слідчим суддею звернуто увагу, що слідчим не виконано вказівки прокурора, в тому числі, серед іншого, не викликано для допиту ОСОБА_2 ;від 31 березня 2022 року у справі №504/3074/19, якою слідчого ВС №3 Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області здійснити належний розгляд клопотання ОСОБА_1 від 22 березня 2022 року.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у 100 000 грн., яка виразилась в незабезпеченні правоохоронним органом його прав як потерпілої особи у кримінальному провадженні, в зв`язку із чим він був вимушений вживати додаткові зусилля для захисту свого порушеного права, в зв`язку з чим витрачав особистий час, долав достатньо велику відстань між місцем свого мешкання (у Миколаївській області) та місцем знаходження слідчого відділку, при цьому обмежував себе у сні, відпочинку, був змушений порушувати встановлений свій режим харчування, нести видатки зі своєї заробітної платні на транспорт, тощо, а також витрати по оплаті послуг на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 26 вересня 2022 року за згодою представника позивача замінено первісного відповідача ВП № 3 Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області та ГУ ДКС України в Одеській області на ДКС України та ГУНП в Одеській області.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Вирішено питання щодо судових витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись з таким рішенням, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що реалізація особою права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг є достатньо справедливою сатисфакцією з відшкодування завданої шкоди; окремі юридичні особи, в тому числі, Головне управління Національної поліції в Одеській області, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня, тому будь-які виплати, зокрема завдана моральна та матеріальна шкода, повинна відшкодовуватись з рахунків таких органів, тобто за рахунок бюджетів, передбачених для даних органів, а останні зобов`язані вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань.

01 травня 2023 року від ГУНП в Одеській області на електрону пошту апеляційного суду направлено відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач, просить задовольнити вимоги апеляційної скарги.

11 травня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу у якому, заперечуючи проти її задоволення, наполягав на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке просив залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача ГУНП в Одеській області, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що ОСОБА_1 довів суду факт порушення його законних прав посадовими особами слідчого відділу, що підтверджується судовими рішеннями, зокрема, ухвалами слідчих суддів Комінтернівського районного суду Одеської області, водночас вважав заявлені позовні вимоги безпосередньо до ДКСУ та ГУНП безпідставними, оскільки у таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу щодо порушених прав, посилався на те, що навмисне затягування розслідування та неналежне розслідування кримінального провадження, що підтверджується ухвалами слідчих суддів Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 жовтня 2019 року, у справі № 504/3315/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 504/3074/19, від 31 березня 2022 року у справі №504/3074/19 завдало йому моральну шкоду.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Згідно зі статтею 23 ЦК України право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі N 920/715/17 (провадження N 12-199гс18) зазначила, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних (надалі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі "Пелісьє і Сассі проти Франції" (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі "Філіс проти Греції" (N 2, Philis v. Greece), заява N 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі N 464/3789/17 (адміністративне провадження N К/9901/59673/18) Велика Палата зазначила, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі N 344/15323/16-ц (провадження N 61-4862св22).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема з урахуванням складності справи, поведінкою заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); § 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

В рішенні ЄСПЛ від 28.05.85 у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі", зазначається, що "з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги". Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Відтак суд визначає розмір моральної шкоди самостійно, виходячи із внутрішнього переконання на підставі оцінки наявних в матеріалах справи доказів і обставин справи, а також систематичності незаконних дій відповідача, кожний випадок яких позивач був змушений оскаржувати в судовому порядку, що потребувало від нього додаткових зусиль.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як убачається з матеріалів справи та обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, невиконання слідчим слідчого відділу своїх службових обов`язків, зокрема, невиконання обов`язку забезпечення швидкого та повного досудового розслідування, прийняттям слідчими передчасної та протиправної постанови про закриття кримінального провадження та їх бездіяльність, що виразилась у нерозгляді решти клопотань потерпілого знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з завданими позивачеві моральними стражданнями. Такі дії вчинялись без вжиття передбачених КПК України заходів щодо перевірки обставин вчинення кримінального правопорушення, про які повідомлено позивачем, що вочевидь для заявника демонструє ігнорування його доводів.

При цьому, апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції зауважує, що у через дії органу досудового розслідування позивач витрачав чимало часу на оскарження протиправних постанов слідчого, ініціювання проведення слідчих дій, перебував у стані постійного дискомфорту, невизначеності від неналежного досудового розслідування та відсутності кінцевого результату за висновками розслідування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем доведено, що встановлена чинними ухвалами слідчих суддів протиправна тривала бездіяльність слідчих в частині не виконання своїх службових обов`язків, не проведення органами досудового розслідування комплексу дій, передбачених КПК України, є підставою для відшкодування спричиненої йому моральної шкоди.

Доводи скаржника про те, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження, рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а також інші посилання відповідача якими останній заперечував підстави позову, висновків суду про доведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме від систематичного невиконання органами досудового розслідування своїх службових обов`язків не спростовують.

Апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо права позивача на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави, оскільки, як встановлено судом, тривала бездіяльність органів поліції ВП №3 Одеського районного управління поліції № 2 ГУНП в Одеській області, який був структурним підрозділом ГУНП в Одеській області спричинила моральні страждання позивачу, які полягали в тому, що йому тривалий час довелося захищати свої порушені права (досудове розслідування триває з 2019 року), оскаржувати дії та бездіяльність щодо вирішення його заяв. Так позивач, у наслідок бездіяльності органу досудового слідства, був змушений відстоювати свої права, відмовлятись від життєвих планів,відстоювати справедливість, що призвело до порушення звичного укладу його життя та позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за якими при визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити ступінь страждань, заподіяних громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому, визначаючи розмір відшкодування суд має виходити із засад поміркованості, розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Ураховуючи встановлені судом обставини справи, глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних, психічних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок неефективного досудового розслідування, апеляційний суд вважає вірним , обґрунтованим, і таким, що відповідає критеріям розумності, виваженості та справедливості, відповідно до вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ГУНП в Одеській області на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень.

Відхиляючи посилання скаржника в якості доводів апеляційної скарги про необхідність стягнення завданої позивачу моральної шкоди співробітниками Головне управління Національної поліції в Одеській області безпосередньо з рахунків останнього, апеляційний суд звертає увагу на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21).

Так, у вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права та незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене вище, апеляційний суд вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 з підстав наведених у змісті оскаржуваного рішення.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права апеляційним судом не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367,374,375,382-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: Н.В. Стахова

М.В. Назарова