ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1067/23 Справа № 265/6413/20 Суддя у 1-й інстанції - Копилова Л. В. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 265/6413/20

Номер провадження 22-ц/803/1067/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Паромової О.О.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Калініченко Артем Володимирович, на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 січня 2022 року головуючого судді Копилової Л. В. зі складанням повного тексту судового рішення 25 січня 2022 року по цивільній справі про поділ майна, придбаного за час шлюбу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, придбаного за час шлюбу,мотивуючи вимоги тим, що сторони з 27 вересня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 26 листопада 2018 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області шлюб між ними розірвано.

Під час шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка є об`єктом сумісної власності подружжя, однак була зареєстрована на ім`я відповідача. Домовитися про поділ майна в добровільному порядку не виявляється можливим,тому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, придбаного за час шлюбу відмовлено.

В апеляційній скарзі, яка сформована в системі «Електронний суд» 24 лютого 2022 року та 05 жовтня 2022 року отримана Донецьким апеляційним судом, представник ОСОБА_1 адвокат Калініченко А. В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення на підставі хибних тверджень, нібито позивачем не заявлялося клопотання про витребування доказів від відповідача, оскільки дане клопотання було заявлене в одному з пунктів прохальної частини позовної заяви від 01 жовтня 2022 року, в тексті позову вказувалося на неможливість отримання цього доказу самостійно, як доказ у матеріалах справи міститься копія адвокатського запиту, відповідь на який відповідачем проігноровано. Крім того, 09 грудня 2021 року у судовому засіданні суду першої інстанції, також було заявлено клопотання про витребування у відповідача правовстановлюючих документів на спірну квартиру, про що постановлено відповідну ухвалу, яка залишилась без виконання, однак, суд першої інстанції залишив даний факт поза своєю увагою.

Вищевказана апеляційна скарга 21 жовтня 2022 року надійшла до Дніпровського апеляційного суду, оскільки Розпорядженням Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності справ в умовах воєнного стану» № 40/0/9-22 від 22 липня 2022 року, підсудність судових справ, які розглядались Донецьким апеляційним судом , у зв`язку з неможливістю судом здійснювати правосуддя під час воєнного стану, передана Дніпровському апеляційному суду.

Розпорядженням голови Верховного суду «Про зміну територіальної підсудності справ в умовах воєнного стану» № 1/0/9-22 від 06 березня 2022 року підсудність судових справ, які розглядалися Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області передана Ленінському районному суду міста Дніпропетровська.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року витребувано з Ленінського районного суду міста Дніпропетровська цивільну справу № 265/6413/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, придбаного за час шлюбу.

Листом Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2022 року повідомлено, що станом на 31 жовтня 2022 року матеріали судових справ, які знаходились в провадженні Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області, не вивезені із зони бойових дій та не передані до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська. В зв`язку з чим, у Ленінського районного суду міста Дніпропетровська відсутня можливість направити до Дніпровського апеляційного суду цивільну справу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області № 265/6413/21.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 листопада 2022 року копії матеріалів апеляційного провадження по вказаній цивільній справі № 265/6413/20 направлено до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська для вирішення питання про відновлення судового провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 08 грудня 2022 року відновлено втрачене судове провадження в цивільній справі № 265/6413/20, яка розглядалась Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області в частині рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 січня 2022 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2023 року цивільну справу № 265/6413/20 повернуто до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська для вирішення питання про відновлення судового провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 квітня 2023 року відновлено судове провадження в цивільній справі № 265/6413/20, яка розглядалась Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області (а.с.93-98).

Ухвалами Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2023 року апеляційне провадження відкрито та справу призначено до розгляду у судовому засіданні Дніпровського апеляційного суду у місті Дніпрі.

Відзив на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Пітецького В.В. мотивований необґрунтованістю апеляційної скарги.

У судовому засіданні апеляційного суду, проведеному в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Пітецький В.В. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення,рішення суду першої інстанції залишити без змін, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу .

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Калініченко А. В. не з`явилися, неодноразово , належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада» та отримання судових повісток про виклик через систему «Електронний суд « (а.с.115-117,122 зв.с.,124-125,133,138,140,141 зв.с.,142,148).

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про день та час розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (ч. ч. 2, 4-5 ст. 128 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Отже, для вручення повісток закон передбачає альтернативні способи комунікації.

Верховний Суд в постанові від 30.11.2022 по справі №759/14068/19 вказав, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому, слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Між тим, з урахуванням належного повідомлення всіх учасників справи про дату,час і місце розгляду справи,в тому числі і позивача та його представника ,суд апеляційної інстанції, з урахуванням ч.2 ст.372 ЦПК України ,не вбачає перешкод для розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача,дослідивши відновлене судове провадження по цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає .

Так,вбачається,що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27 вересня 2003 року Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 817, розірвано.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції встановлено, що у позовній заяві позивач посилається на те, що за період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 .

Судом зазначено, що у судовому засіданні сторони не надали правовстановлюючих документів на квартиру, позивач зазначив, що правовстановлюючі документи знаходяться у відповідача.

Представник позивача адвокат Калініченко А.В. звертався з запитом до відповідачки ОСОБА_2 про надання правовстановлюючих документів на квартиру, але відповіді не отримав.

Позивачем не заявлялося клопотання про витребування правовстановлюючих документів судом, у нотаріуса, як суб`єкта реєстрації речових прав.

Судом зазначено, що наданий позивачем висновок про вартість майна на квартиру не є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, а є документом, що свідчить про оціночну вартість об`єкта.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки правовий статус об`єкта нерухомого майна як спільного сумісного майна подружжя, про поділ якого заявив вимоги позивач, під час судового розгляду залишився недоведеним, суду не надано жодного належного та допустимого доказу для з`ясування джерела придбання спірного майна та набуття його за спільні кошти подружжя, не надано правовстановлюючих документів на спірну квартиру, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільно нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 128/2224/20, провадження № 61-4863св22).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналіз статей 60, 69, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів відновленого судового провадження, вбачається, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 грудня 2021 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів та витребувано у ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_2 .

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції доречно зазначено, що позивачем не заявлялося клопотання про витребування правовстановлюючих документів судом, у нотаріуса, як суб`єкта реєстрації речових прав або державного реєстратора .

Відповідно до ст.24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність « звернення адвоката з адвокатським запитом до фізичної особа не передбачено,а тому доводи про те,що представник позивача звертався з адвокатським запитом до ОСОБА_2 щодо надання правовстановлюючих документів на квартиру не є слушними.

Слід зазначити,що у процесі розгляду спору про поділ майна подружжя необхідно врахувати такі обставини : час придбання майна; кошти,за які,таке майно було придбане (джерело придбання);мета придбання майна,що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Лише у випадку,якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям,таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Відтак, правильними є висновки суду першої інстанції, з якими погоджується апеляційний суд та які не спростовані доводами апеляційної скарги, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу для з`ясування джерела придбання спірного майна, набуття його за спільні кошти подружжя та не надано правовстановлюючих документів на спірну квартиру.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу є прийнятними .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Калініченко Артем Володимирович, залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 14 вересня 2023 року .

Судді: