КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/4063/21 Головуючий у суді І інстанції Янченко А.В.
Провадження № 22-ц/824/5314/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Управління Комфорту», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, в якому просила стягнути із ОСОБА_1 на її користь69 171,10 грн, з яких:матеріальна шкода - 43 263,10 грн; моральна шкода - 10 000 грн; витрати на правову допомогу - 15 000 грн; витрати по сплаті судового збору - 908 грн; а також стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «СК «ВУСО») на її користь 4 510,31 грн страхового відшкодування.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

15 січня 2021 року її квартиру було залито водою з вини ОСОБА_1 , як власника квартири № 98 , що знаходиться поверхом вище, а саме: внаслідок протікання води труб централізованого опалення, розташованих в цій квартирі, що встановлено в акті про залиття квартири № 92 від 15 січня 2021 року, затвердженому в.о. директора ТОВ «Управління Комфорту».

Відповідно до звіту про оцінку майна від 05 березня 2021 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Агентство експертної оцінки України», вартість майнового збитку, завданого позивачу в результаті залиття її квартири складає 50 263,10грн, а вартість проведення експертної оцінки вартості проведення відновлювального ремонту квартири за укладеним 02 березня 2021 року договором - 3 000 грн.

Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО», яким сплачено позивачу частину суми в рахунок відшкодування збитків у розмірі 5 489 грн, хоча відповідно до умов договору страхування ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, становить 10 000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , як особа, відповідальна за відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, відповідно до вимог чинного законодавства, зобов?язана відшкодувати позивачу, як потерпілій особі, різницю між фактичним розміром майнової шкоди і страховою сумою у розмірі 43 263,10 грн (50 263,10 грн + 3 000 грн - 10 000грн).

Позивач також вказала, що зазнала душевних страждань у зв`язку з пошкодженням її майна, які виразилися у порушенні звичайного способу життя, психологічних переживаннях, необхідності докладання додаткових зусиль для здійснення заходів щодо відновлювального ремонту квартири, тому розмір моральної шкоди оцінено нею у 10 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 69 171,10 грн, з яких: матеріальна шкода - 43 263,10 грн; моральна шкода - 10 000 грн; витрати на правову допомогу - 15 000 грн; витрати по сплаті судового збору - 908 грн.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_2 4 510,31 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині стягнення з неї матеріальної та моральної шкоди, а також судових витрат, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Герасименка В.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що акт про залиття квартири, який наявний в матеріалах справи, не містить всіх необхідних реквізитів, тому не може бути належним і допустимим доказом заподіяння майнової шкоди.

Позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю відповідача і залиттям водою квартири позивача, вини відповідача та оцінки причетності у заподіянні шкоди житлово-експлуатаційної організації - ТОВ «Управління Комфорту».

Зазначає, що висновок ТОВ «Агентство експертної оцінки України» про вартість майнового збитку, завданого позивачу, не є висновком експерта, тому не може бути допустимим доказом і належною підставою для покладення матеріальної відповідальності на відповідача.

Оскільки в діях відповідача відсутні всі елементи складу цивільного правопорушення, то зазначене виключає відповідальність останньої у вигляді відшкодування моральної шкоди позивачу.

Крім того, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції допустив порушення процесуальних норм, поклавши всі судові витрати ОСОБА_2 виключно на ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення -без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї,колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

15 січня 2021 року відбулося залиття квартири позивача водою із квартири № 98 , розташованої поверхом вище, що зафіксовано в акті про залиття квартири № 92 від 15 січня 2021 року, який складений комісією у складі керівника техперсоналом виконавця послуг ОСОБА_3 та сантехніка ОСОБА_4 і затверджений в.о. директора ТОВ «Управління Комфорту» ОСОБА_6

Згідно із зазначеним актом, при обстеженні квартири № 92 було виявлено на стелі в дитячій кімнаті сліди затікання води, частково відклеїлись шпалери, в місцях встановлення світильників на внутрішній стороні гіпсокартонової стелі присутня волога, тріщини, а також є незначне залиття меблів.

При обстеженні квартири № 98 виявлено витікання води на трубопроводі централізованого опалення, а саме був вирваний регулюючий гвинт зворотного крана на радіаторі.

Комісія зробила висновок, що причиною затікання є попадання води з трубопроводу централізованого опалення, а саме розгерметизація регулюючого гвинта зворотного крана на радіаторі. Пошкоджений кран був відремонтований робітниками ТОВ «Управління Комфорту» (а.с. 12).

Встановлено, що квартира АДРЕСА_4 на праві власності належить ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до звіту про оцінку майна - проведення відновлювального ремонту квартири АДРЕСА_5 , від 05 березня 2021 року, складеного ТОВ «Агентство експертної оцінки України» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 129/20 від 21 лютого 2020 року), вартість майнового збитку, завданого позивачу в результаті залиття її квартири, складає 50 263,10 грн, а вартість проведення експертної оцінки вартості проведення відновлювального ремонту квартири за укладеним 02 березня 2021 року договором - 3 000 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що залиття квартири позивача сталося внаслідок протікання води з труб централізованого опалення у вище розташованій квартирі, власником якої є відповідач, а тому наявні усі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача встановленого розміру збитків, який ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах, які не спростовані відповідачем, а також моральної шкоди.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) та моральної шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову і моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину.

Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

Судовим розглядом справи встановлено, що залиття квартири позивача 15 січня 2021 року відбулося внаслідок витікання води на трубопроводі централізованого опалення у квартирі відповідача, а саме був вирваний регулюючий гвинт зворотного крана на радіаторі централізованого опалення.

Матеріали справи свідчать, що квартира відповідача розташована поверхом вище над квартирою позивача, однак жодних доказів, які б підтверджували, що джерело залиття знаходилося на ділянці, за яку несе відповідальність балансоутримувач, стороною відповідача не надано, а відтак є недоведеними обставини того, що шкоду завдано не з вини ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановив, що акт про залиття квартири № 92 був складений у день залиття 15 січня 2021 року, причини залиття були з`ясовані у присутності сторін і пошкоджений кран у квартирі відповідача був відремонтований працівниками житлово-експлуатаційної організації.

При цьому сам по собі акт про залиття є одними із доказів, що підтверджують факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини відповідачем не спростовані, а отже у сукупності з іншими письмовими доказами у справі, висновком суб`єкта оціночної діяльності, поясненнями позивача та запереченнями відповідача, які були наведені у відзиві на позовну заяву, є належним доказом факту завдання шкоди майну позивача внаслідок залиття квартири.

Посилання відповідача на те, що акт комісії ТОВ «Управління Комфорту» від 15 січня 2021 рокує неналежним і недопустимим доказом наявності її вини у залитті квартири позивача безпідставні, оскільки він відповідає основним критеріям його форми, встановленій наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», та в ньому містяться такі вихідні дані як: дата та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилось залиття; подія, що трапилась; наслідки залиття; а також причини залиття.

Тобто, наданий позивачем акт за формою та змістом відповідає встановленій формі, не суперечить іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачем не спростовані, як і не спростовані встановлені обставини того, що причиною залиття квартири позивача є затікання води з трубопроводу централізованого опалення, а саме розгерметизація регулюючого гвинта зворотного крана на радіаторі, що встановлений у квартирі відповідача.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції вірно вважав, що відповідач, будучи власником квартири, в якій стався витік води, не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція заподіювача шкоди. Клопотання про проведення відповідних судових експертиз відповідач або її представник в районному суді не заявляли.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Відповідно до статті 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

За статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний: своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; дотримуватися правил безпеки, зокрема пожежної та газової, санітарних норм; допускати у своє житло (інший об`єкт нерухомого майна) управителя, виконавців комунальних послуг або їхніх представників у порядку, визначеному законом і договорами про надання відповідних житлово-комунальних послуг, для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних та профілактичних оглядів і перевірки показань приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги у квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку; дотримуватися вимог житлового та містобудівного законодавства під час проведення ремонту чи реконструкції житла (іншого об`єкта нерухомого майна), не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг; забезпечити своєчасну підготовку об`єктів, що перебувають у його власності, до експлуатації в осінньо-зимовий період.

Системний аналіз зазначених положень законодавства у взаємозв`язку із положеннями статті 1166 ЦК України дає підстави для висновку, що власник квартири зобов`язаний утримувати дане майно, у тому числі інженерно-технічне обладнання, у належному стані, своєчасно усувати недоліки у його роботі, а також самовільно не втручатися у внутрішньобудинкову систему централізованого теплопостачання. Майнова шкода, завдана іншим особам у зв`язку з невиконанням таких обов`язків, підлягає відшкодуванню власником.

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти, об`єктивності й безпосереднього з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розмір збитків, завданих позивачу ушкодженням її нерухомого майна визначено у звіті від 05 березня 2021 року, складеному кваліфікованим оцінювачем ОСОБА_5 - суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Агентство експертної оцінки України» за результатом огляду 02 березня 2021 року квартири АДРЕСА_5 .

В додатках до звіту з оцінки майнового збитку наявні фототаблиці (фотоматеріали), з яких можна простежити факт завдання позивачу майнових збитків, що полягають у наявності в одній із кімнат квартири позивача на стелі з гіпсокартону та стінах зі шпалерами сліди затікання води. При цьому оцінювачем був врахований наявний фізичний знос оздоблення приміщення залитої квартири та при складені звіту використано його величину.

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що наданий позивачем висновок ТОВ «Агентство експертної оцінки України» про вартість завданого майнового збитку не є висновком експерта, а відтак є неналежним і недопустимим доказом. Такі доводи ґрунтуються на помилковому сприйнятті відповідачем звіту про визначення вартості матеріального збитку, який є загальним письмовим доказом, як висновку експерта, до якого статтею 102 ЦПК України встановлені відповідні вимоги. Натомість у позовній заяві та в рішенні суду першої інстанції будь-які мотиви чи висновки про те, що зазначений звіт слід розглядати як висновок експерта, відсутні.

Оскільки факт залиття квартири позивача є доведений належними і допустимими доказами у справі, розмір завданої шкоди відповідачем під час розгляду справи не спростований і встановлений на підставі звіту про оцінку майнового збитку, складеного за результатом проведення обстеження об`єкта нерухомості на замовлення позивача, а відповідачем не надано висновок експерта із цього самого питання, не заявлялося клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи і ніяким чином не обґрунтовано, що вищевказаний звіт викликає сумніви щодо його правильності, то суд першої інстанції обґрунтовано виходив із встановленого в зазначеному висновку розміру майнового збитку в сумі 50 263,10 грн,а також доведених позивачем понесених витрат на проведення оцінки вартості матеріальних збитків в сумі 3 000 грн.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши факт залиття квартири позивача, причину та розмір завданої шкоди майну позивача і врахувавши, що відповідач, як власник квартири, яка знаходиться поверхом вище і в якій ставсянеконтрольований витік води із регулюючого гвинта зворотного крана на радіаторі централізованого опалення, не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири.

Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, суд правомірно вважав, що залиття квартири дійсно призвело до змін в житті позивача, оскільки цим викликається необхідність проведення робіт по відновленню квартири, докладання додаткових зусиль для нормалізації свого життя та захисту порушених прав.

При цьому моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті 23 ЦК України).

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У відповідності до частини третьої, п`ятої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року в справі №?686/10520/15-ц зауважував, що розв`язуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зважає на тривалість порушення прав позивача, час та зусилля, які потрібні для відновлення попереднього стану, глибину його душевних та психічних страждань, пов`язаних із пошкодженням майна, порушення нормального ритму життя, тяжкість вимушених змін (неможливість користування належним позивачу майном). Оскільки позивачеві спричинені душевні страждання, яких вона зазнала з огляду на залиття квартири, зважаючи на вимоги розумності та справедливості, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 5 000 грн.

Виходячи із презумпції того, що порушення прав людини прямо суперечить головним конституційним нормам і завжди викликає у людини негативні емоції, ураховуючи характер страждань позивача у даній справі, обсяг заподіяної шкоди та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 23, 1167 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами й доповненнями) прийшов до обґрунтованого висновку, що у даному випадку сума в 10 000 грн є обґрунтованою, справедливою і співрозмірною грошовою компенсацією завданої позивачу моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

За приписами частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 35 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 пред`явила вимоги майнового характеру на загальну суму (ціну позову) 57 773,41 грн як до ОСОБА_1 , так і до ПрАТ «СК «ВУСО».

Враховуючи, що позовні вимоги судом першої інстанції задоволено у повному обсязі, то судовий збір та витрати на правову допомогу підлягали стягненню з обох відповідачів відповідно до розміру задоволених вимог до кожного з них.

Як вбачається з матеріалів справи, до ОСОБА_1 позивачем пред`явлено, а судом першої інстанції задоволено позовні вимоги на суму 53 263,10 грн, що становить 92,2 % від ціни позову.

За таких обставин з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 837,18 грн (908 х 92,2 %) та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 830 грн (15 000 х 92,2 %). Відповідно з відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» на користь позивача слід стягнути 70,82 грн судового збору та 1 170 грн витрат на правову допомогу.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витратнеобхідно змінити, стягнувши з кожного із відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року в частині розподілу судових витрат - зміні, а в решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

В частині вирішених позовних вимог ОСОБА_2 до ПрАТ «СК «ВУСО» про стягнення страхового відшкодування рішення суду першої інстанції не оскаржується ОСОБА_1 , тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки по суті спору апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 141 ЦПК України не проводиться.

ОСОБА_2 подала до апеляційного суду заяву про стягнення з ОСОБА_1 на її користь витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 15 646 грн, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивач вказала, що копія договору про надання правової допомоги, копія акту виконаних робіт, копія квитанції про сплату коштів за надану правову допомогу були надіслані разом з відзивом на апеляційну скаргу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Однак, до відзиву на апеляційну скаргу вищевказані документи позивачем не долучалися, тому відсутні підстави, визначені статтями 134, 137, 141 ЦПК України, для покладення на відповідача обов`язку щодо відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, понесення яких є недоведеним жодними доказами у справі.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 837,18 грн та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 830 грн.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 70,82 грн та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 170 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній