ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2023 року м. Чернівці Справа № 717/113/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: товариство з додатковою відповідальністю страхова група «Альфа-Гарант»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Голосної Аліни Володимирівни, яка діє в інтересах товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 21 червня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Телешмана О.В., дата виготовлення повного тексту рішення 21 червня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» про стягнення невиплаченого страхового відшкодування (а.с.1-2).

Свої вимоги мотивувала тим, що 02.12.2019 року відбулася ДТП, внаслідок якого помер ОСОБА_2 , через що позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування.

В подальшому, 11.05.2022 року ОСОБА_1 через свого представника подала заяву відповідачу про долучення документів, що свідчили про виготовлення пам`ятника, однак у серпні 2022 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» надало відповідь, у якій вказувало, що ОСОБА_1 необхідно подати окрему заяву та належним чином документально підтвердити вимоги.

На виконання вказаного вище листа заявник 17.08.2022 року направив до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» належним чином оформлену заяву про виплату страхового відшкодування витрат, понесених на виготовлення пам`ятникам, однак станом на час звернення до суду з позовом відшкодування не отримала.

На підставі наведеного, з урахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, просила позовні вимоги задовольнити та стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» страхове відшкодування у розмірі 39 479 грн.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 21 червня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Провадження №22-ц/822/692/23

Стягнуто з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 39 479 грн невиплаченого страхового відшкодування.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду стороною відповідача подано апеляційну скаргу, в якій представник ТДВ «СК «Альфа-Гарант» зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення спору.

Посилається на п.4 ст.27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та п.24 постанови Пленуму ВСУ від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» і вважає, що відшкодовуються підтверджені витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, але в будь-якому випадку вони не можуть перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, а не становити 12 мінімальних розмірів, як стверджує позивач.

Наголошує, що поданий позивачем товарний чек не підтверджує понесення позивачем витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, оскільки такий не належить до розрахункових документів та не відповідає положенням ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» і Наказу Міністерства фінансів України № 13 від 21 січня 2016 року «Про затвердження Положення про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, Порядку подання звітності, пов`язаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми № ЗВР- 1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок)», а отже, не може прийматися як доказ.

Крім того, відсутній договір між позивачем та виконавцем робіт на виготовлення та встановлення пам`ятника, що свідчить про відсутність належної господарської операції між сторонами.

Звертає увагу суду також на практику апеляційного суду в справі №161/10038/21, де зроблено висновок про те, що «…постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 жовтня 2008 року № 45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання», передбачено розмір витрат на поховання в залежності від регіону України. Відповідно розмір витрат на поховання та пов`язаних з цим ритуальних послуг у Волинській області становить: 800 грн за придбання труни (в тому числі у разі необхідності в труні із спеціального заліза з герметизацією, транспортуванням труни та інше), 708 грн - придбання одягу (костюм, взуття, сорочка, майка, труси, шкарпетки для покійного та інше), 2600 грн - виготовлення та встановлення пам`ятника, огорожі, виготовлення фотографій, табличок та інше…».

Вказує, що Постанова №45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» є загально доступно та чинною, а гранична вартість на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника в Чернівецькій області становить 2 900 грн.

За наведених обставин просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що доводи відповідача про подання заяви позивачем про виплату страхового відшкодування з пропуском строку, тобто одного року з дня настання страхового випадку, тобто лише 17.08.2022 року, та його посилання на п.37.1.4. ст.37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» як на підставу відмови у виплаті страхового відшкодування у виді витрат на спорудження надгробного пам`ятника є безпідставними, оскільки дана шкода заподіяна життю потерпілого і відповідно до п.37.1.4. ст.37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а станом на 17.08.2022 року трьох річний строк для подання позивачем заяви про здійснення страхового відшкодування з моменту скоєння ДТП, яка мала місце 02.12.2019 року, не сплив.

Виснував, що строк позовної давності в даному випадку має обчислюватись не з моменту ДТП, а з моменту, коли позивач дізналася про порушення свого права на отримання страхового відшкодування, тобто з часу звернення до відповідача з відповідною вимогою про виплату страхового відшкодування, та неотримання відшкодування чи відмови в такій виплаті.

Дійшов висновку, що товарний чек також є різновидом розрахункового документа, форма та зміст якого законодавчо не визначена. Виходячи з норм законодавства, суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми. Оформлення розрахункових операцій з використанням товарних чеків у випадках, передбачених Законом № 265, є правомірним.

Також, суд відхилив доводи представника відповідача про відсутність у ФОП ОСОБА_3 відповідного КВЕД на виготовлення, установку, продаж/художнє оформлення надгробних пам`ятників, оскільки такий факт може бути підставою для адміністративної відповідальності фізичної особи-підприємця, і не впливає на виплату страхового відшкодування позивачу, який не зобов`язаний нести будь-яку відповідальність за відсутність у ФОП, яка надала споживачу послуги, належних КВЕД.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду, виходячи з наступних міркувань.

Обставини скоєння ДТП, яка мала місце 02.12.2019 року, отримання тілесних ушкоджень пасажиром автомобіля «Mazda-3», д.р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_2 , від яких, знаходячись у лікарні помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнання винним водія автомобіля «Mazda-3», д.р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_4 винним у скоєнні злочину, передбаченого ст.286 КК України, сторонами визнається та не спростовується (а.с.5-16).

11.05.2022 року представником позивача направлено на ім`я ТДВ «СК «Альфа-Гарант» листа про долучення до раніше поданої заяви про виплату страхового відшкодування товарного чеку №2069 від 13.05.2020 року на суму 75 400 грн, що підтверджує вартість виготовлення, установку з художною роботою гранітного пам`ятника (а.с.18).

08.08.2022 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» направило представнику позивача лист, в якому звернуто увагу, що товарний чек, який наданий на підтвердження виготовлення надгробного пам`ятника ФОП ОСОБА_3 , не є належним доказом, оскільки вказаний ФОП за його КВЕД не передбачає виготовлення та продаж надгробних споруд (а.с.25).

В подальшому, 17.08.2022 року представником позивача направлено на ім`я ТДВ «СК «Альфа-Гарант» заяву на виплату страхового відшкодування із копією товарного чеку №2069 від 13.05.2020 року (а.с.19-20).

Щодо застосування строку позовної давності заявленої стороною відповідача у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до п.п.37.1.4 ст.37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У постанові ВП ВС від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначено, що «…п-кт.37.1.4 ст.37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (ст.263-264, ст.267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку.

Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді, як згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим ст.258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (ст.12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (ст.13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (ст.1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням загального права особи на захист права в суді (ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (п-кт.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону №1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 33.1.1 ст.33-1 Закону №1961-IV)...».

За наведеного та з урахуванням, що нормою вказаного вище Закону визначено, як одну з підстав відмови у виплаті страхового відшкодування неподання заяви про страхове відшкодування впродовж трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП, подання представником ОСОБА_1 додаткової заяви про виплату страхового відшкодування 11.05.2022 року до раніше вже поданої, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав застосування строку позовної давності, оскільки такий строк не пропущено.

Щодо суті спору, колегія суддів відзначає наступне.

За правилами ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

З формулювання статті 11 ЦК України можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 цього Кодексу.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

В силу ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно ч.3 ст.1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

За положеннями ст.6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого

Відповідно до ст.22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок відшкодування шкоди, пов`язаною із смертю потерпілого.

Зокрема, у п.27.1. вказаного Закону зазначено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

У пункті 27.4. Закону визначено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Зважаючи на вказане, слід вважати, що ст.27 вказаного Закону передбачено три види відшкодувань, пов`язаних із смертю потерпілого, а саме відшкодування: матеріальної шкоди особам, які мали право на його утримання; моральної шкоди, а також відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника.

Також, у ст.1201 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. При цьому, у вказаній нормі не встановлено межі з відшкодування витрат на спорудження.

Відповідно до положення ст.2 ЗУ «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

У випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному законодавстві містяться правила відшкодування витрат на поховання.

Отже, у випадку, якщо було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, то у разі понесення таких витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є страховик (МТСБУ).

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №607/3451/16-ц зазначено: «У цивільному законодавстві містяться правила відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника. За загальним правилом, у разі понесення таких витрат на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, а кредитором особа, яка здійснила такі витрати. При цьому, у статті 1201 ЦК України не встановлено межі по відшкодуванню витрат на спорудження. У випадку, якщо було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, то у разі понесення таких витрат на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є страховик (МТСБУ). При цьому, законодавцем у пункті 27.4. статті 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено межу щодо розміру відшкодування, і загальний розмір якого стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. До регулювання цивільно-правових відносин щодо визначення витрат на спорудження надгробного пам`ятника не застосовуються положення ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Таким чином, правовідносини сторін урегульовано п.27.4 ст.27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховику були надані документи, що підтверджують понесені позивачем витрати, розмір відшкодування не перевищує 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку у зв`язку з чим останній на виконання своїх функції повинен був узгодити з заявником суму регламентної виплати та сплатити страхове відшкодування, чого зроблено не було.

Крім того, заперечуючи проти заявлених вимог щодо відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника, страховик посилався на те, що згідно п.24 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 роз`яснено, що витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож у даній місцевості.

Вказані у позові витрати, пов`язані із спорудженням надгробного пам`ятника, є вищою, ніж гранична вартість таких витрат, визначених у постанові правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» № 45 від 03.10.2008 року.

Відповідно до вказаної Постанови, для Чернівецької області гранична вартість складає 2900 грн.

Однак, колегія суддів вважає, що при вирішенні даних правовідносин необхідно виходити з принципу застосування спеціального Закону, який регулює відповідні правовідносини.

Таким Законом є саме «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року №1961-IV, яким встановлено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. При цьому, загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

При цьому, вказаний Закон лише обмежує розмір виплат, проте не містить посилання на будь-який інший нормативний акт, який встановлює чітко визначені критерії оцінки вартості.

На день настання страхового випадку ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено у 2019 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня 4 173 грн.

Таким чином, граничний розмір страхового відшкодування на умовах п. 27.4 ст.27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» становить 50 076 грн (з розрахунку 12 х 4 173 = 50 076).

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що з відповідача на користь позивача підлягали стягненню витрати на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника у розмірі заявленої суми 39 479 грн, що не перевищує граничну, визначену Законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що товарний чек, який надано на підтвердження понесених витрат, не є належним доказом, оскільки такий не відповідає вимогам Закону, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Приписами ст.2 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (тут і далі в редакції Закону чинного станом на 13.05.2020 року) передбачалось, що розрахункова операція це, зокрема приймання від покупця готівкових коштів за місцем реалізації товарів (послуг); розрахунковий документ це документ установленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований в установленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Пунктами 2, 15 ст.3 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» регламентувалось, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: - видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції; - надавати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог ЗУ «Про захист прав споживачів». Порушення цього правила тягне за собою відповідальність, передбачену зазначеним законом, але не може бути підставою для застосування до порушника адміністративних чи фінансових санкцій, передбачених законодавством з питань оподаткування.

Як убачається зі змісту п.7 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

Реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (окрім технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення) (наданні послуг) фізичними особами - підприємцями, які відносяться відповідно до Податкового кодексу України до груп платників єдиного податку, що не застосовують реєстратори розрахункових операцій (п.6 ст.9 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»).

Отже, враховуючи наведені вище норми законодавства, колегія суддів вважає, що законодавчо чітко визначено випадки звільнення продавця від обов`язкового надання покупцеві складених за встановленою формою фіскальних чеків, надрукованих реєстратором розрахункових операцій (РРО) або розрахункових квитанцій, у тому числі, заповнених уручну. Оформлення розрахункових операцій із використанням товарних чеків у випадках, передбачених ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (звільнення від застосування РРО), є правомірним. При цьому, застосовувати товарні чеки можна не лише щодо розрахунків за товари, але і за роботи чи послуги.

Якщо форми та зміст фіскального чека, розрахункової квитанції та інших розрахункових документів, надання яких покупцю є обов`язковим, передбачені Положенням про форму та зміст розрахункових документів, затверджених наказом Мінфіну України від 21.01.2016 № 13, то типова форма та зміст товарного чека законодавчо досі не визначена, а відтак суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми.

Наявний в матеріалах справи товарний чек містить в собі №2069, дату 13 травня 2020 року, найменування платника ОСОБА_1 , найменування продавця ФОП ОСОБА_3 , назву товару «пам`ятник гранітний з установкою і худ. роботою» та ціну 75 400 грн (а.с.20), що, в свою чергу, спростовує доводи апелянта про неналежність такого як належного доказу понесення витрат на виготовлення надгробного пам`ятника.

Крім того, не є обґрунтованими доводи про відсутність між сторонами договору на виготовлення та встановлення пам`ятника, оскільки в силу ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Що стосується доводів апеляційної скарги про застосування до спірних правовідносин постанови Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України від 03.10.2008 року №45, колегія суддів відзначає таке.

Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві (далі - страхування від нещасного випадку) визначає ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» Страхування від нещасного випадку є самостійним видом загальнообов`язкового державного соціального страхування, за допомогою якого здійснюється соціальний захист, охорона життя та здоров`я громадян у процесі їх трудової діяльності (Преамбула наведеного Закону в редакції, чинній на момент виниклих правовідносин)

Дія ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від їх форм власності та господарювання (далі - підприємства), у фізичних осіб, на осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності.

Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 жовтня 2008 року №45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» передбачено розмір витрат на поховання залежно від регіону України.

З правого аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що вони не мають цивільно-правового характеру, не регулюють цивільно-правові відносини, а тому їх застосування для визначення витрат на спорудження надгробного пам`ятника не допускається.

У справі, яка переглядається, особа загинула внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Цивільно-правова відповідальність винної у вчиненні ДТП особи була застрахована відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому боржником в зобов`язанні про відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника є страховик, і ці відносини регулюються пунктом 27.4. статті 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та до них не застосовуються положення ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові ВС від 10 жовтня 2019 року, справа №607/3451/16ц.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, які знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.

Заявлений позивачем розмір відшкодування майнової шкоди відповідачем не спростовано, як і не доведено підстав для її зменшення.

Апеляційний суд констатує, що перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland («Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для його скасування відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Голосної Аліни Володимирівни, яка діє в інтересах товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» залишити без задоволення.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 21 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий підпис /Лисак І.Н./

Судді підписи /Височанська Н.К., Половінкіна Н.Ю./

З оригіналом згідно: суддя Лисак І.Н.