Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8882/23 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л.М.
Категорія 35 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/8882/23 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 24 липня 2023 року, постановлену під головуванням судді Семенцової Л.М. у м. Житомирі

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названою заявою та просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме відсутність інших осіб, крім ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка відповідно до витягу з постанови лікарської комісії від 07.06.2023 року № 923/109, виданого лікарсько-консультативною комісією комунального підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Житомирської міської ради, потребує постійного догляду.

Обгрунтовуючи вказану заяву, ОСОБА_1 вказав, що від встановлення цього факту залежить виникнення у нього прав та обов`язків, визначених Законом України «Про соціальні послуги» від 17.01.2019 року № 2671-VIII та Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII.

Зокрема, за Законом України «Про соціальні послуги» передбачено права та обов`язки фізичних осіб, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону (проходити підготовку та перепідготовку у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, бути включеним до розділу «Надавачі соціальних послуг» Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, отримувати компенсацію за догляд, інші), а за Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено можливість звільнення з військової служби під час воєнного стану згідно абз. 8 підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у разі здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 24 липня 2023 рокуу відкритті провадження відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 , посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зазначає, що заявник просить встановити факт відсутності інших осіб крім нього, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , а не факт здійснення постійного догляду заявником. Наголошує, що ОСОБА_1 на теперішній час не здійснює постійний догляд за заінтересованою особою, оскільки перебуває у лавах Збройних Сил України, що прямо зазначено в заяві. Таким чином суд першої інстанції дійшов хибного висновку про зміст факту , який просить встановити ОСОБА_1 .. Також вважає хибним висновок суду про те, що законом визначено інший позасудовий порядок встановлення факту. Крім того наголошує, що в заяві не йдеться про процедуру звільнення ОСОБА_1 з військової служби, а тому висновки місцевого суду щодо підвідомчості спору адміністративному суду у разі відмови у задоволенні заяви про звільнення, є безпідставними.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що законом визначено інший, позасудовий, порядок встановлення фактів, що стосуються здійснення постійного догляду за особою, яка потребує постійного догляду, а саме, відсутності крім заявника інших осіб, які можуть здійснювати такий за його бабусею ОСОБА_2 , про встановлення якого він просить у поданій до суду заяві.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами другою, сьомою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною першою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною першою статті 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що розглядаються судом.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

Звертаючись до суду з заявою, представник ОСОБА_1 вказував, що встановлення юридичного факту відсутності інших осі, які можуть здійснювати постійний догляд за заінтересованою особою породжує виникнення у заявника прав та обов`язків, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

За змістом абзацу восьмого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Згідно з преамбулою Закону України «Про соціальні послуги» цей Закон визначає основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах.

Відповідно до пунктів 10, 15 частини першої статті 1 Закону України «Про соціальні послуги» отримувачі соціальних послуг - особи/сім`ї, які належать до вразливих груп населення та/або перебувають у складних життєвих обставинах, яким надаються соціальні послуги. Складні життєві обставини - обставини, що негативно впливають на життя, стан здоров`я та розвиток особи, функціонування сім`ї, які особа/сім`я не може подолати самостійно. Чинниками, що зумовлюють складні життєві обставини, зокрема, визнається похилий вік особи, часткова або повна втрата рухової активності, пам`яті, невиліковні хвороби, хвороби, що потребують тривалого лікування.

Відповідно до положень статті 19 Закону України «Про соціальні послуги» підставою для розгляду питання надання соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів є подання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчого органу міської ради міст обласного значення, ради об`єднаної територіальної громади за місцем проживання/перебування особи: заяви особи або її законного представника про надання соціальних послуг; звернення, повідомлення інших осіб в інтересах осіб/сімей, які потребують соціальних послуг.

Порядок подання заяви, звернення, повідомлення про надання соціальних послуг визначається Порядком організації надання соціальних послуг.

Отже, діючим законодавством визначено позасудовий порядок встановлення статусу надавача соціальних послуг, в тому числі і по догляду за особою похилого віку.

Пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки такий факт, який просить встановити заявник, не встановлюється судом у порядку ст. 315 ЦПК України.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що позасудовий порядок, що стосується здійснення постійного догляду за особою, яка його потребує, не поширюється на заявника, оскільки він просить встановити факт відсутності інших осіб, крім нього, які можуть здійснювати постійний догляд за його бабусею, не заслуговують на увагу з підстав вищенаведених норм законодавства, які регулюють питання соціального обслуговування осіб, які цього потребують.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що в заяві не йдеться про наявність будь-якого спору взагалі, а тим більше публічно-правового, а тому висновок суду про те, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, суперечить вимогамч.1 ст. 19 КАС України, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції такого висновку не робив.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне виключити з резолютивної частини другий абзац «роз`яснити заявнику, що відмова у звільненні з військової служби під час воєнного стану може бути оскаржена до адміністративного суду», оскільки зазначена обставина виходить за межі вимог викладених у заяві та призводить до неправильного сприйняття судового рішення заявником. А тому судове рішення у цій частині підлягає зміні.

Окрім того, апеляційний суд також зауважує, що додатковим свідченням того, що подана ОСОБА_1 заява про встановлення факту відсутності інших осіб, крім нього, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є те, що ним у заяві не зазначено відповідного державного органу, як заінтересованої особи, окрім фізичної особи ОСОБА_2 .

З огляду на наведене, оскаржуване судове рішення підлягає зміні, про що зазначено раніше. В решті ухвала суду залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 24 липня 2023 року змінити, виключити з резолютивної частини ухвали суду другий абзац. В решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14.09.2023.

Головуючий Судді: