№ 201/4388/2023
провадження 2/201/1892/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Центральна адміністрація Дніпровської міської ради про визначення місця мешкання неповнолітніх дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Центральна адміністрація Дніпровської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні і вихованні дітей та визначення способів участі батька у вихованні неповнолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12 квітня 2023 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визначення місця мешкання неповнолітніх дітей, ОСОБА_2 заявив зустрічний позов до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні і вихованні дітей та визначення способів участі батька у вихованні неповнолітніх дітей, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Ухвалою суду вказані позови об`єднані в одне провадження для їх спільного розгляду. Позивач ОСОБА_1 в своєму позові та з представниками в судовому засіданні посилалися на те, що вони з відповідачем з 14 лютого 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох спільних малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженців міста Дніпропетровська, Україна, громадян України. Сімейні стосунки в них з відповідачем не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, звернулися до суду з позовом про розірвання шлюбу і рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року їх шлюб було розірвано, разом не мешкають, зараз у них в кожного інші сім`ї. Після розірвання шлюбу фактично вона з двома дітьми мешкають окремо від відповідача. З питаннями розподілу спільного майна сторони визначилися, а з питанням місця мешкання дітей та участі в їх вихованні та навчанні ні. Позивач звернувся до органу опіки і піклування, управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про визначення місця мешкання їх дітей з ним, але на виклики до цього органу, служби відповідач не приходив. Відповідач приймає участь у вихованні та утриманні їх малолітніх дітей не регулярно, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цих дітей, забезпечить належну реалізацію їх прав і свобод. Вона (позивач) зараз офіційно працює, доглядає їх малолітніх дітей, займається вихованням та утриманням сина та дочки, їх лікуванням, навчанням, несе додаткові витрати на утримання цих дітей. Отже, просила визначити місце мешкання вказаних дітей з нею згідно висновку третьої особи з урахуванням наведених в судовому засіданні уточнень, задовольнивши позов в повному обсязі; з зустрічним позовом погодилася частково з урахуванням висновку по ньому органа опіки та піклування та не заперечувала проти його часткового задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 зі своїм представником в судовому засіданні частково погодився з первісним позовом ОСОБА_1 про місце мешкання їх малолітніх дітей, але наполягав на своєму зустрічному позові з метою належної участі в спілкуванні з їх дітьми, в їх вихованні та навчанні, дозвіллі та інш.. Тому просив зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у вихованні та вільному спілкуванні йому з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; просив визначити спосіб участі у вихованні дітей шляхом надання права спілкування з дітьми на території фактичного проживання батька або на його розсуд на території України та без присутності ОСОБА_1 за графіком: - перший тиждень кожного календарного місяця з 17 години 00 хвилин п`ятниці до 21 години 00 хвилин неділі (з 17:00 п`ятниця, субота, неділя до 21:00 години); - третій тиждень кожного календарного місяця з 17 години 00 хвилин п`ятниці до 21 години 00 хвилин неділі (з 17:00 п`ятниця, субота, неділя до 21:00 години); - спілкування з дітьми телефонним зв`язком у будь-який день до 21 години 00 хвилин; - за бажанням дітей зустрічі з батьком у будь-який день протягом тижня з поверненням дітей до встановленого місця проживання дітей до 21:00; - надати ОСОБА_2 право виїзду за кордон з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на відпочинок строком не більше ніж 60 (шістдесят) календарних днів протягом року, а саме на канікулах або у вихідні чи святкові дні. Також ОСОБА_2 просив зобов`язати ОСОБА_1 повідомляти його, ОСОБА_2 , про термін виїзду та місце перебування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в разі виїзду за межі м. Дніпро шляхом письмового повідомлення (особисто вручити повідомлення або надіслати цінним листом з описом та повідомленням) не пізніше, ніж за 10 календарних днів перед від`їздом. Не заперечував проти задоволення первісного позову і просив задовольнити його зустрічний позов.

Відповідач по первісному позову ОСОБА_2 заперечував наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дітей.

Відповідач по зустрічному позову ОСОБА_1 заперечувала щодо наявності перешкод з її боку у спілкуванні з дітьми. Вказувала, що обмежене спілкування з батьком це воля самих дітей, на яку вона, як матір, не вливає. При цьому на стадії підготовчого судового засідання у своєму відзиві не заперечувала щодо наступного встановлення графіку побачень батька з дітьми та спільного відпочинку: - щосуботи з 09 до 17 год. на території міста Дніпра за обов`язкової умови бажання дітей, перебування дітей у здоровому стані, відсутності зайнятості дітей у навчальному процесі, спортивних секціях і гуртках, та без присутності ОСОБА_7 та її дітей; необмежене спілкування особисто щоденно з 09 до 21 години засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачає безпосереднього фізичного спілкування між ними; - спільний відпочинок батька ОСОБА_2 з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без розділення дітей у період осінніх та/або весінніх канікул в сукупності 10 календарних днів на рік на території України, за обов`язкової умови бажання дітей та за погодженням матері дітей ОСОБА_1 щодо місця відпочинку, і без присутності ОСОБА_7 та її дітей; а також протягом літніх канікул без розділення дітей не більше 10 календарних днів на рік на території України, за обов`язкової умови бажання дітей, та за погодженням матері дітей ОСОБА_1 щодо місця відпочинку і без присутності ОСОБА_7 та її дітей.

В ході судового розгляду ОСОБА_1 змінила думку щодо графіку побачень батька з дітьми та зазначила, що просить встановити спосіб участі батька у вихованні дітей не кожної суботи, а через суботу, за попередньою домовленістю із нею про час зустрічі, у присутності бабусі дітей - ОСОБА_8 , за обов`язковою згодою дітей та з обов`язковим поверненням дітей матері до 18 год.

Представник третьої особи Центральної адміністрації Дніпровської міської ради в судовому засіданні та в письмовому зверненні до суду позовні вимоги ОСОБА_1 визнали, погодилися з ними та викладеними в них обставинами повністю і не заперечували проти задоволення позову; надали пояснення та висновок про доцільність мешкання дітей сторін з позивачем. Зустрічний позов визнали частково і просили його задовольнити з урахуванням їх висновку стосовно цього питання.

Вислухавши пояснення сторін і їх представників, представника третьої особи, дітей сторін та свідків, з`ясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає первісну позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню, зустрічну заяву підлягаючою частковому задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 з 14 лютого 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох спільних малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженців міста Дніпропетровська, Україна, громадян України. Сімейні стосунки в них з відповідачем не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, звернулися до суду з позовом про розірвання шлюбу і рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року їх шлюб було розірвано; сторони разом не мешкають, зараз у них в кожного інші сім`ї. Після розірвання шлюбу фактично позивачка з двома дітьми мешкають окремо від відповідача. З питаннями розподілу спільного майна сторони визначилися, а з питанням місця мешкання дітей та участі в їх вихованні та навчанні ні. Позивач звернувся до органу опіки і піклування, управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про визначення місця мешкання їх дітей з ним. Надано висновок. Відповідач приймає участь у вихованні та утриманні їх малолітніх дітей не регулярно, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз зможе сама захистити цих їх дітей, забезпечить належну реалізацію їх прав і свобод. Є спір стосовно виховання та утримання цих двох малолітніх дітей, місця їх мешкання, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і батьки цих дітей звернулися з позовом до суду про визначення місця мешкання дітей та визначення способу участі в їх вихованні, навчанні, утриманні і інш..

Суд вважає первісні позовні вимоги обґрунтованими повністю, зустрічні - частково, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України.

У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов`язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини».

Судом встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 з 14 лютого 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох спільних малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженців міста Дніпропетровська, Україна, громадян України. Сімейні стосунки в них з відповідачем не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, звернулися до суду з позовом про розірвання шлюбу і рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року їх шлюб було розірвано; сторони разом не мешкають, зараз у них в кожного інші сім`ї. Після розірвання шлюбу фактично позивачка з двома дітьми мешкають окремо від відповідача. З питаннями розподілу спільного майна сторони визначилися, а з питанням місця мешкання дітей та участі в їх вихованні та навчанні ні.

Опитані в судовому засіданні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснили, що бажають проживати з матір`ю ОСОБА_1 і не бажають спілкуватися із батьком ОСОБА_2 .

ОСОБА_5 пояснив, що бажає проживати з матір`ю, не готовий морально та не бажає бачитися з батьком. Після розірвання шлюбу між батьками він проживав з батьком тривалий час, приблизно 2 роки. Під час спільного проживання батько ОСОБА_2 не дозволяв ОСОБА_9 бачитися з матір`ю ОСОБА_1 , наголошував на тому, що дозволить бачитися з матір`ю лише за умови, якщо його сестра - ОСОБА_4 забажає бачитися з батьком. Також, пояснив, що батько обманим шляхом на тривалий час вивіз його до Республіки ОСОБА_10 , де залишав його у квартирі на декілька днів без нагляду дорослих разом із неповнолітньою донькою на той час співмешканки батька ОСОБА_11 . ОСОБА_5 наголосив, що батько застосовував до нього фізичне та психологічне насильство, а тому батька він боїться. Крім того, ОСОБА_12 пояснив, що батько неодноразово схиляв його до обману матері. Тривалий час проживає з матір`ю, її чоловіком ОСОБА_13 , сестрою ОСОБА_14 та бажає проживати і надалі. Із чоловіком матері ОСОБА_13 має дружні, теплі стосунки, ОСОБА_13 приділяє йому достатньо уваги та вільного часу для спілкування. Мати перешкод у спілкуванні з батьком не чинить, він спілкується з батьком повідомленнями у месенджерах, іноді особисто. Готовий спробувати іноді спілкуватися з батьком по телефону, проте наразі не готовий до зустрічей із ним.

ОСОБА_4 пояснила, що контакт з батьком фактично втрачений через поведінку батька. Дівчинка не бажає спілкуватися та проводити час з батьком, оскільки він для неї є чужою людиною. Батько забрав її брата ОСОБА_9 до Республіки ОСОБА_10 , чим залишив її без спілкування з братом, що її сильно образило. Крім того, ОСОБА_4 розповіла про випадок, коли батько не повернув її з братом ОСОБА_5 додому до матері після спільних прогулянок, хоча вона хворіла та бажала повернутись саме до матері. Наразі ОСОБА_4 проживає та бажає проживати з матір`ю, з братом ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , якого називає батьком. ОСОБА_4 пояснила, що з чоловіком матері ОСОБА_13 вона має теплі, дружні стосунки, вона його любить, а він любить її. ОСОБА_4 пояснила, що вона наразі боїться батька ОСОБА_2 і взагалі не бажає з ним спілкуватися.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснив, що ОСОБА_1 доводиться йому дружиною, діти ОСОБА_12 та ОСОБА_16 проживають з матір`ю та з ним, до дітей він ставиться, як до своїх рідних. Дітей дуже любить, матеріально забезпечує та бере участь у вихованні, спортивному та духовному розвитку. Діти не бажають бачитися з батьком ОСОБА_2 тому, що той не забезпечує належного рівня любові та поваги до дітей, їх бажань та інтересів.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що шлюб між її сином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розпався з ініціативи колишньої дружини, яка пішла з сім`ї та хотіла забрати з собою обох дітей, але онук ОСОБА_12 забажав залишитися з батьком. ОСОБА_2 дітей любить, він сам виріс без батька та розуміє, що втрачають діти за відсутності одного з батьків. ОСОБА_17 проживав з батьком тривалий час, вона допомагала вести домашнє господарство, також була наймана хатня працівниця, яка дбала про побут ОСОБА_2 та її онука ОСОБА_9 . Як бабуся, вона в спілкуванні з онуками не обмежена, але переконана, що мати ОСОБА_1 провокує скандали з її сином та навмисно обмежує дітей у спілкуванні з батьком, налаштовує дітей проти батька.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила, що є дружиною ОСОБА_2 з червня 2023 року. До реєстрації шлюбу вони спільно проживали певний час з ОСОБА_2 .. Як батько, ОСОБА_2 до дітей ОСОБА_19 та ОСОБА_9 ставиться добре, дбає про них , матеріально забезпечує. Син ОСОБА_12 у травні 2022 року самостійно виявив бажання виїхати з батьком до Австрії, донька ОСОБА_16 їхати не захотіла, залишалася з матір`ю. Під час перебування в Австрії ОСОБА_2 забезпечив належне утримання свого сина, дбав про його побут та дозвілля. Факт залишення дитини без батьківського піклування підчас перебування в Австрії заперечувала. Вказала, що рішення ОСОБА_9 повернутися в Україну до матері викликане лише небажанням вчитися та є ситуативним, виникло зненацька. Батько телефон у ОСОБА_9 забирав не для обмеження спілкування з матір`ю, а з метою стимулювання Івана навчатися у школі. Стверджувала, що діти до неї ставляться позитивно. На її думку, ОСОБА_1 налаштовує дітей проти батька, і тому діти під впливом матері віддаляються від батька.

Допитана в судовому засіданні психолог ОСОБА_20 пояснила, що за результатами психологічного діагностування встановлено, що мати дітей ОСОБА_1 адекватна, емоційний стан стабільний, тривожність відсутня. Діти комунікабельні, активні. Діти проявляють тривожність при спілкування з батьком, проживаючи разом з матір`ю, діти почувають себе в безпеці.

У травні 2022 року ОСОБА_2 всупереч бажанню матері ОСОБА_1 , скориставшись наявною у батька письмовою згодою матері на виїзд дитини за межі України для тимчасового відпочинку, яка була видана у червні 2021 року та строк дії якої закінчився у червні 2022 року, вивіз сина ОСОБА_3 до Австрійської Республіки і в строк до червня 2022 року дитину до України не повернув. ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_6 відвідували ОСОБА_3 у Австрії. За спливом часу ОСОБА_12 попросив його забрати до України, оскільки порозуміння з батьком не знаходив, і мали місце обставини залишення батьком дитини без нагляду на нетривалий час (три дні) у зв`язку з відпочинком батька разом з ОСОБА_7 поза межами проживання в Австрії.

Малолітні діти ОСОБА_12 та ОСОБА_16 за їх бажанням проживають з матір`ю ОСОБА_1 , де мають належні умови проживання, мати піклується про дітей, має можливість їх матеріально утримувати, дбає про дітей, у повному обсязі забезпечує їх виховання, навчання та дозвілля.

З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 вважає за необхідне вирішити питання про визначення місця проживання дітей з нею, з чим погодилися орган опіки та піклування, управління-служба в справах дітей та фактично сам відповідач ОСОБА_2 ..

Проаналізувавши сукупність наведених доказів та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, Конвенції про права дитини, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, а також те, що діти ОСОБА_12 та ОСОБА_16 між собою дружні і їх неможливо і несправедливо розлучати, суд вважає за необхідне і доцільне визначити місце проживання дітей сторін разом з матір`ю ОСОБА_1 , що повністю відповідає інтересам дітей.

Позивач ОСОБА_1 в повному обсязі створила всі необхідні умови для проживання та гармонійного розвитку дітей в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. Позивачка пояснила, що не чинить та не чинитиме перешкод для спілкування відповідача ОСОБА_2 з дітьми і готова зі свого боку сприяти тому, щоб діти через розлучення батьків не були позбавлені спілкування з батьком. Доводи батька ОСОБА_2 та покази свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_18 про наявність перешкод з боку матері ОСОБА_1 у спілкуванні дітей з батьком не знайшли свого підтвердження та повністю спростовані, перш за все, особистими поясненнями самих дітей, наданими суду в ході судового розгляду.

Крім того, в ході розгляду справи Комунальним закладом соціального захисту «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Обійми» було видано Висновок психолога від 21 квітня 2023 року, за результатами психологічного діагностування якого виявлено, що: - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , комунікабельний, активний та спокійний. Має тривожний стан та страхи при згадуванні про суспільне проживання з батьком ОСОБА_2 . Зараз дитина проживає з матір`ю ОСОБА_1 та почуває себе у безпеці; - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , емоційна та комунікабельна. При згадуванні про батька ОСОБА_2 почала плакати, не має бажання спілкуватися з ним. Присутні страхи. Зараз дитина проживає з матір`ю ОСОБА_1 та почуває себе у безпеці.

Суд враховує висновки психолога, який проводив бесіди з дітьми сторін спору, і не вбачає підстав для неприйняття висновків психолога до уваги при ухваленні судового рішення. Висновки психолога є повними, перебувають у взаємному зв`язку з іншими доказами, здобутими і дослідженими в ході судового розгляду.

Згідно Висновку Центральної адміністрації Дніпровської міської ради від 08 травня 2023 року, затвердженого Розпорядженням Голови Центральної адміністрації Дніпровської міської ради за № 123-р від 08 травня 2023 року, визнано за доцільне визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

З врахуванням доказів в їх сукупності, суд задовольняє позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та визначає місце проживання дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , з матір`ю. При цьому суд, беручи до уваги напружені відносини батьків, звертає увагу сторін та Державної прикордонної служби України, що відповідно до підпункту 3 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , то суд, керуючись найкращими інтересами дітей, задовольняє такі вимоги частково.

Згідно Висновку Центральної адміністрації Дніпровської міської ради від 03 серпня 2023 року, затвердженого Розпорядженням Голови Центральної адміністрації Дніпровської міської ради за № 203-р від 03 серпня 2023 року, визнано за доцільне визначити порядок участі ОСОБА_2 у вихованні дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожної суботи за попередньою домовленістю про час зустрічі у присутності бабусі, ОСОБА_8 , за згодою дітей та обов`язковим поверненням ОСОБА_21 матері, ОСОБА_1 , до 18.00 год.

Суд вважає неможливим задоволення вимог про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод у вихованні та вільному спілкуванні ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_22 та ОСОБА_6 , оскільки наявність перешкод у спілкування батька з дітьми не доведена належними і допустимими доказами, спростовується поясненнями відповідача ОСОБА_1 та дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , наданими суду особисто.

Суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не може захистити не порушене право позивача на майбутнє.

Суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання матері дітей письмово повідомляти батька ОСОБА_2 про термін виїзду та місце перебування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в разі виїзду за межі м. Дніпра шляхом письмового повідомлення (особисто вручити повідомлення або надіслати цінним листом з описом та повідомленням) не пізніше, ніж за 10 календарних днів перед від`їздом. Така відмова у відзначеній частині позовних вимог ОСОБА_2 обґрунтовується встановленими судом фактичними обставинами та доказами по первісному позову щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з матір`ю та особистих інтересів самих дітей.

Беручи до уваги Висновок Центральної адміністрації Дніпровської міської ради (орган опіки та піклування) від 03 серпня 2023 року щодо доцільності визначення порядку участі ОСОБА_2 у вихованні дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також заслухавши сторін спору та їх представників, третю особу, дослідивши письмові докази, допитавши свідків та встановивши думку дітей, суд доходить висновку про визначення наступного порядку участі батька ОСОБА_2 у вихованні дітей: перша та третя субота календарного місяця за попередньою домовленістю про час та місце зустрічі із матір`ю ОСОБА_1 за обов`язкової згоди дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_23 , у присутності бабусі дітей - ОСОБА_8 , за можливості у відсутності ОСОБА_18 і її дітей, за умови, що діти здорові та не зайняті навчанням, та з обов`язковим поверненням дітей матері до 18 год.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України).

Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаних малолітніх дітей, враховуючись їх інтересами та виходячи з того, що мешкання дітей з одним із батьків (а не з обома) або позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження винної поведінки відповідача або свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у зв`язку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

До теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дітей, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду з проханням про визнання місця проживання дітей разом з ним.

Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Позивачка запевняє, що не чинитиме перешкод для спілкування відповідача з дітьми і готова зі свого боку сприяти тому, щоб діти через розлучення батьків не були позбавлені піклування батька. Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально забезпечувати.

У відповідності з ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаний у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК України, що вказує на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. У зв`язку з цим зазначений орган опіки та піклування залучений судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»).

В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя ОСОБА_24 наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків ( «Сахін проти Німеччини»).

У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року Асамблея твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, ОСОБА_25 закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей.

Велика Палата ВС у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц також відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

При ухваленні постанови Велика Палата ВС застосувала вимоги ст. 141 Сімейного кодексу України про рівність прав матері та батька, частин 1, 2 ст. 161 цього Кодексу щодо вирішення спору судом, з ким із них буде проживати малолітня дитина, та врахування при цьому ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Визначено, що під забороною розлучення дитини з матір`ю в контексті Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

У постанові зазначено, що з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Велика Палата ВС зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При розгляді питання щодо місця проживання дитини насамперед треба виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам малолітнього чи неповнолітнього. При цьому, суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача чи їх дітей. Однак таких доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися.

У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків.

Вищезазначене підтверджено і доведено доказами.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що первісний позов підлягає задоволенню повністю, зустрічний - частково.

Позивач при подачі позову про місце мешкання дітей сплатив судовий збір, отже вказаний судовий збір також потрібно стягнути з відповідача.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю та визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з матір`ю за місцем проживання в АДРЕСА_1 , та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати та витрати на правову допомогу; зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити частково та визначити порядок участі батька ОСОБА_2 у вихованні дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за обов`язковою згодою дітей, у першу та третю суботи календарного місяця, за попередньою домовленістю батька ОСОБА_2 з матір`ю про час та місце зустрічі, у присутності бабусі ОСОБА_8 , з обов`язковим поверненням дітей сторін матері ОСОБА_1 до 18.00 год. Порядок може бути змінений з урахуванням стану здоров`я дітей та їх зайнятості у навчальному процесі. В задоволенні решти вимог зустрічного позову слід відмовити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1 073 грн. 60 коп..

Таким чином позовні вимоги про визначення місця мешкання малолітніх дітей в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі, зустрічний позов частковому.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 4, 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 19, 109, 150, 153, 155, 157, 161, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, уродженки м. Дніпропетровська, з матір`ю ОСОБА_1 за місцем проживання в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 40 000 (сорок тисяч) грн..

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визначити порядок участі батька ОСОБА_2 у вихованні дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, уродженки м. Дніпропетровська, - за обов`язковою згодою дітей, у першу та третю суботи календарного місяця, за попередньою домовленістю батька ОСОБА_2 з матір`ю ОСОБА_1 про час та місце зустрічі, у присутності бабусі ОСОБА_8 , з обов`язковим поверненням дітей сторін матері ОСОБА_1 до 18.00 год. Порядок може бути змінений з урахуванням стану здоров`я дітей та їх зайнятості у навчальному процесі.

В задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1 073 грн. 60 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 13 вересня 2023 року.

Суддя