КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року місто Київ.

Справа 754/15153/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9421/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Немировської О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання: Ковальової В.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року (у складі судді Скрипки О.І. )

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ТОВ "Альтахаус Холд", приватний нотаріус Київського Міського нотаріального округу Яворська Наталія Вікторівна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання попереднього договору частково недійсним, визнання недійсним договору в частині покупця та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та про визнання права особистої приватної власності на майно придбане під час проживання однією сім`єю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання договору частково недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права особистої приватної власності.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що у період з 10.10.2016 року по 17.12.2018 року він проживав спільно з відповідачем без шлюбу, створивши фактично сім`ю, за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому 18.12.2018 року між ними було зареєстровано шлюб.

Як зазначає позивач, у період з 18 до 30 липня 2017 року у м.Самсун (Туреччина) він брав участь у змаганнях у складі збірної України з футболу серед спортсменів з вадама слуху, за результатами яких збірна команда України з футболу серед спортсменів з вадами слуху зайняла ІІ місце та була визнана призером ХХІІІ літніх Дефлімпійських ігор. Відповідно до наказу Укрцентру «Інваспорт» від 31.07.2017 року № 100 йому було виплачено грошову винагороду в сумі 31 000,00 доларів США, що була виплачена 01.08.2017 року у сумі 801 498,46 грн. Крім того, згідно з наказом Управління у справах сім`ї, молоді та спорту Полтавської обласної державної адміністрації від 01.11.2017 року № 739 йому було виплачено грошову винагороду як переможцю та призеру ХХІІІ Дефлімпійських ігор в розмірі 64 400,00 грн. З огляду на нестабільну економічну ситуацію в країні та банківській системі, 23.08.2017 року та 28.08.2017 року він зняв готівкові кошти з банківської картки та передав на зберігання ОСОБА_4 . В подальшому, маючи намір придбати квартиру у житловому будинку по АДРЕСА_2 вищезазначені кошти він у ОСОБА_4 забрав. У зв`язку із відсутністю на час укладення договору місця реєстрації, що за словами працівника ТОВ «Альтахаус Холд» унеможливлювало його укладення з ним (позивачем), він, повністю довіряючи відповідачу, з якою проживав однією сім`єю без шлюбу, сподіваючись на укладення договору відповідно до норм чинного законодавства, погодився визначити її стороною договору. Водночас, маючи вади органів слуху, він не міг належним чином чути та усвідомлювати події, що відбувались під час укладення попереднього договору від 12.02.2018 року, предметом якого було зобов`язання в майбутньому протягом першого кварталу 2018 року укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири за вказаною адресою. Відповідач, достовірно знаючи про його вади слуху, розуміючи, що він не має можливості належним чином чути та усвідомлювати події, незважаючи на його присутність під час укладення договору, ввела в оману сторону договору ТОВ «Альтахаус Холд» та приватного нотаріуса щодо умов попереднього договору, а саме приховала факти, що мали істотне значення, а саме щодо належності йому грошових коштів, за які буде придбано об`єкт нерухомості, та факт поживання з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Коштів на придбання квартири відповідач не мала, оскільки на момент укладення договору отримувала незначний дохід, а також у неї не було достатніх заощаджень для придбання вищезазначеного об`єкта нерухомості. Відповідач виступила фіктивним покупцем по договору у зв`язку з тим, що він не мав змоги оформити квартиру на своє ім`я.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив встановити факт його спільного проживання з відповідачем однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період часу з 10.10.2016 року по 17.12.2018 року; визнати попередній договір від 12.02.2018 року, укладений між ТОВ «Альтахаус Холд» та ОСОБА_5 частково недійсним в частині покупця - сторони 2; визнати його покупцем - стороною 2 за вищевказаним договором; перевести права та обов`язки за вказаним договором з відповідача на нього; визнати квартиру, яка є предметом майбутнього договору купівлі-продажу (основного договору), характеристики якої вказані у п.1.4 попереднього договору від 12.02.2018 року, в житловому будинку по АДРЕСА_2 , як таку, що придбана за його особисті кошти.

27.05.2021 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої окрім вимог, зазначених у первісному позові, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 14.04.2021 року, а також скасувати відповідне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, посилаючись на укладення оспорюваного договору відповідачем, незважаючи на обізнаність та усвідомлення оспорювання прав на об`єкт нерухомого майна та розгляд справи судом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року позов задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 10 жовтня 2016 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 49,6 кв.м, житловою площею 12,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням відповідач подала апеляційну скаргу в якій просила про його скасування в частині задоволених вимог з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Скаргу обґрунтовувала тим, що ті обставини справи, які суд вважав доведеними не підтверджені належними та допустимими доказами. Суд надав не належну оцінку наданим позивачем доказам та дійшов до помилкового висновку про доведеність факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Крім того скарга мітить доводи про недоведеність позивачем факту придбання спірної квартири за його особисті кошти. Суд безпідставно не врахував надані відповідачем докази, якими підтверджено, що квартира придбавалась за її кошти, а не кошти позивача, які їй частково надали вітчим та мати, а також із заощаджень, що в тому числі накопичувались іще з 2000 року. В скарзі також є посилання на порушення процесуальних норм, щодо прийняття заяви про зміну предмету позову, яка не була належним чином оформлена.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що суд дав вірну оцінку наданим доказам та встановив факт спільного проживання, а також суд вірно виходив з того, що відповідач не спростувала факту придбання спірної квартири саме за кошти позивача, які він отримав як винагороду , за участь в футбольному матчі збірної України в серпні 2017 року. Крім того у відзиві наголошується на тому, що рішення ухвалено без порушення норм процесуального права.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги підтримали.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення скарги.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення сторін та їх представників, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, та відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Щодо вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Таким чином , для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що:

12.02.2018 року між ТОВ «Альтахаус Холд» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено попередній договір, відповідно до п.п.1.1, 1.3, 1.4 якого сторони зобов`язуються, в майбутньому, протягом першого кварталу 2018 року, укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири в житловому будинку по АДРЕСА_2 (секція 1, поверх 2, № квартири 14 , кількість кімнат 1, загальна площа (квадратних метрів) 49,57), згідно якого сторона-1 буде продавцем, а сторона-2 - покупцем.

За пунктом 2.1 даного договору, сторони домовились, що продаж зазначеного майна буде вчинено за ціною 764 519,70 грн.

ОСОБА_1 внесла кошти за квартиру 13 лютого 2018 року в сумі 265 519 грн. 70 коп. та 12 лютого 2018 року 499 000 грн. (квитанції на а.с. 108)

У пункті 3.3 відповідач довела до відома ТОВ, що в зареєстрованому шлюбі не перебуває та/або ні з ким однією сім`єю не проживає.

Також, 12.02.2018 року відповідачем було складено нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої відповідач повідомляє про те, що в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває, квартира АДРЕСА_2 купується нею за особисті кошти та буде її особистою приватною власністю.

Крім того, 12.02.2018 року між ТОВ «Альтахаус Холд» та ОСОБА_1 було укладено договір про забезпечення виконання зобов`язань № 114.

18.12.2018 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем було зареєстрованою шлюб.

Розпорядженням Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації від 14.12.2020 року № 671 об`єкту нерухомого майна - житловому будинку на АДРЕСА_2 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_2 .

14.04.2021 року між ТОВ «Альтахаус Холд» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , (далі по тексту спірна квартира) на підставі якого приватним нотаріусом КМНО Яворською Н.В. здійснено запис про право власності індексний номер: 57632509 від 14.04.2021 року.

Звертаючись в суд із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 вказував, що з 10.10.2016 року по 17.12.2018 року він став спільно проживати з відповідачем однією сім`єю у сімейному гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, разом відпочивали.

Задовольняючи вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю суд встановив, що вищевказані обставини підтверджуються довідкою АТ «Дарницький завод ЗБК» № 281 від 30.07.2020 року, відповідно до якої сторони проживали в гуртожитку, який надавався позивачу та сплачували всі комунальні послуги, а саме позивач проживав з 10.10.2016 року, відповідач (дружина) з 08.10.2016 року; квитанціями, наданими сторонами про сплату житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, що здійснювалась як позивачем, так і відповідачем; копіями квитків на ім`я сторін до Грузії та Єгипту; фотографіями сторін; відеозаписом освідчення позивача відповідачу. Суд також взявдо уваги тривалість такого спільного проживання до реєстрації шлюбу - майже 2 роки, а також спільне проживання у спірній квартирі після її придбання.

Також, факт спільного проживання сторін як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу до реєстрації їх шлюбу підтвердили свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . Указані свідки підтвердили наявність між сторонами сталих відносин з 2017 року, притаманних подружжю, факт спільного проживання однією сім`єю, в тому числі і у спірній квартирі.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, а також заслухавши пояснення сторін, апеляційний суд доходить висновку, що в суді знайшов своє підтвердження факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2016 року.

Висновки суду в цій частині відповідають встановленим обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що допитані свідки не надавали пояснення про те, що їм відомо про існування у сторін спільного бюджету та спільних витрат, колегія суддів не приймає з огляду на те, що в судовому засіданні відповідачка надала пояснення, в яких визнала, що вона з жовтня 2016 року проживала разом з позивачем в одній кімнаті в гуртожитку, готувала йому їжу, утримувала позивача за свої кошти, дбала про нього, також вказувала що і позивач також купував їжу, оскільки це нормально, коли люди живуть разом вони можуть спільно готувати та разом харчуватись. При цьому зазначала, що вона це робила через те, що позивач інвалід і вона із співчуття йому допомагала. До таких пояснень суд відноситься критично, тому що фактично поясненнями сторін підтверджено факт наявності спільного побуту та спільних витрат, відповідачка прийняла пропозицію позивача про одруження в 2017 році, що підтвердили свідки і що свідчить про те, що відносини які склались між сторонами в 2016 році були сімейними, внаслідок їх розвитку було зроблено пропозицію про одруження в 2017 році в лютому 2018 року була придбана квартира для спільного проживання в яку обидві сторони переїхали і в грудні 2018 року сторони зареєстрували шлюб. Суд вірно врахував, що сторони спільно також несли витрати по оплаті кімнати в гуртожитку та комунальних послуг.

Доводи про те , що з кожним був укладений окремий договір, не спростовують факту проживання сторін однією сім`єю, оскільки вказана обставина мала місце через вимоги адміністрації гуртожитку . Проте сторони не заперечували, що проживали вони в одній кімнаті спільно і мали спільні витрати на організацію свого побуту.

Надані суду пояснення та докази в їх сукупності спростовують твердження відповідача про те, що вона розцінювала позивача виключно як статевого партнера та не мала наміру створювати з ним сім`ю.

Оцінивши в сукупності надані докази та пояснення сторін, суд першої інстанції вірно встановив обставини спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири відповідачем та задовольнив позов про встановлення факту.

Щодо вирішення позовних вимог позивача про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма частини третьої та четвертої статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1026цс15.

З 2004 року СК України, були прирівняні права подружжя, що перебувають в зареєстрованому шлюбі, та права осіб, які проживають однією сім`єю без такої реєстрації, та ведуть спільне господарство.

За положеннями статті 57 СК України в редакції, чинній на момент придбання спірної квартири, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте одним із подружжя до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

стаття 60 СК України містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання за позивачем права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 49,6 кв.м, житловою площею 12,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, суд першої інстанції встановив, що вказана квартира була придбана сторонами під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але за особисті кошти позивача.

Як вже зазначалось вище, колегія суддів погоджується, що спірна квартира придбана під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Разом з тим матеріалами справи не доведено, що спірна квартира придбана за особисті кошти позивача.

Задовольняючи позов в цій частині суд виходив з таких доказів, які оцінив наступним чином:

ЛистомУкраїнського центру з фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю «Інваспорт» № 1067 від 19.08.2020 року підтверджено, що згідно наказу Укрцентру «Інваспорт» від 31.07.2017 року № 100 спортсмену з інвалідністю збірної команди України з футболу серед спортсменів з вадами слуху ОСОБА_2 - призеру ХХІІІ літніх Дефлімпійських ігор виплачено грошову винагороду в сумі 31 000,00 доларів США. Вказана сума в гривневому еквіваленті 801 498,46 грн. виплачена позивачу у серпні 2017 року, що підтверджується довідкою Укрцентру «Інваспорт» № 53 від 19.08.2020 року, а також випискою з банківського рахунку позивача, з якого вбачається, що вказані кошти були зараховані 02.08.2017 року та в подальшому зняті готівкою 23.08.2017 року та 24.08.2017 року.

Натомість, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що кошти, які були внесені за спірну квартиру, є її особистими коштами. Так, з наданих відповідачем до відзиву доказів, вбачається, що на час придбання спірного житла відповідач не мала достатнього доходу, а її дохід станом на 12.02.2018 року становив 24 287,52 грн. Що ж стосується договору дарування грошей від 08.02.2018 року, за яким ОСОБА_12 (мати відповідача) подарувала відповідачу 800 000,00 грн., то суд ставиться до нього критично, оскільки з наданих стороною відповідача доказів також вбачається, що ОСОБА_12 за період з І кварталу 2000 року по ІІІ квартал 2020 року отримала сукупний дохід в розмірі 123 000,00 грн. Відтак, належних доказів наявності таких коштів з боку відповідача суду не надано. При цьому суд відхиляє посилання на письмові пояснення ОСОБА_13 , а також докази його доходу, оскільки вказана особа в судовому засіданні в якості свідка не допитувалась. Крім того, відсутні будь-які докази того, що відповідач позичала у нього кошти та взагалі перебувала з ним (або інші особи, пов`язані з відповідачем) у будь-яких стосунках.

Крім того, суд зазначив, що вказаний договір дарування коштів всупереч ч.5 ст.719 ЦК України укладено у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, а тому погоджується з доводами сторони позивача про нікчемність правочину, виходячи із положень ч.1 ст.219 ЦК України. Посилання відповідача та її представника на боргові розписки, відповідно до яких відповідач отримувала у борг кошти від ОСОБА_14 , а також довідки про його грошове забезпечення, судом також відхиляються, оскільки вказані розписки датовано 02.08.2019 року та 05.03.2019 року, що не входить до періоду саме придбання спірної квартири у лютому 2018 року. При цьому також покази свідків ОСОБА_15 (матері відповідача) та ОСОБА_14 (чоловік відповідача з 14.05.2022 року) і в цій частині суд до уваги не приймає, оскільки вважає свідків особами, що зацікавлені у результатах розгляду справи. Суд зауважує, що під час розгляду справи свідок ОСОБА_15 не змогла пояснити джерело походження коштів в розмірі 800 000,00 грн. Покази свідка ОСОБА_16 про те, що відповідач купила квартиру за кошти батьків, також не можуть бути враховані, оскільки не підтверджуються іншими доказами у справі з урахуванням вищенаведених обставин.

Відхиляючи доводи відповідача у цій частині, суд зазначає, що дійсно у пункті 3.3 попереднього договору від 12.02.2018 року відповідач довела до відома ТОВ, що в зареєстрованому шлюбі не перебуває та/або ні з ким однією сім`єю не проживає. Також, 12.02.2018 року відповідачем було складено нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої відповідач повідомляє про те, що в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває, квартира АДРЕСА_2 купується нею за особисті кошти та буде її особистою приватною власністю.

Суд вважає, що посвідчення нотаріусом підпису на заяві відповідача не підтверджує правдивість викладених у заяві обставин (на відміну від показів свідка у суді, який приводиться до присяги та попереджується про кримінальну відповідальність за надання неправдивих свідчень), а отже не є належним доказом. Це ж стосується і застереження, зазначеного у попередньому договорі.

Таким чином, доводи відповідача стосовно придбання квартири за її особисті кошти, а саме за кошти, які він позичила у ОСОБА_12 , як і свідчення останньої, якими вона підтвердила надання позики, суд відхиляє, як неспроможні та не підтверджені належними доказами. В той же час, з наданих позивачем доказів вбачається, що розміри знятих у кінці серпня 2017 року з рахунку позивача коштів є достатніми для оплати визнаної сторонами вартості спірної квартири (764 519,70 грн.). При цьому, відповідачем не підтверджено належними доказами перерахунок (витрату) всіх коштів позивачем на інші цілі.

Відтак, суд вважав обґрунтованими позовні вимоги про визнання за ОСОБА_17 права особистої приватної власності на спірну квартиру та задовольняє їх.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, кошти за спірну квартиру вносила відповідачка за попереднім договором в лютому 2018 року.

Позивач кошти отримані ним за перемогу в змаганнях зняв з свого рахунку в серпні 2017 року.

Свідки не підтвердили, що вони бачили, як позивач в день укладення договору передавав відповідачу будь-які кошти на оплату квартири.

Позивач пояснював, що сторони їздили разом відпочивати, їздили до його батьків в Грузію, що свідчить про часткове витрачання позивачем коштів, які він зняв зі свого рахунку.

Також в судовому засіданні апеляційного суду позивач надав пояснення, що він намагався домовитись з відповідачкою та погоджувався на переоформлення 1/2 частини квартири на нього, проте відповідачка відмовилась вважаючи, що квартира має залишитись їй.

Належних та допустимих доказів тому, що позивач зняті кошти не витрачав та в подальшому передав їх відповідачці для внесення оплати за квартиру суду надано не було. За таких обставин, висновок суду про те, що позивач спростував презумпцію спільності майна не відповідає встановленим обставинам та наданим доказам.

Висновок суду фактично базується на тому, що і відповідачка не довела, що квартиру вона придбала за особисті кошти, разом з тим за обставин даної справи обов`язок спростувати презумпцію спільності майна був покладений в першу чергу на позивача, який і просив визнати за ним право особистої власності.

З оцінкою доказів, які суд першої інстанції надав, щодо позиції відповідачки про придбання нею квартири за її особисті кошти, а саме: подаровані кошти, кошти передані вітчимом та її накопичення з 2000 року, апеляційний суд повністю погоджується.

Суд вірно зазначив про відсутність нотаріально-посвідченого договору дарування грошей, також суд вірно врахував, що особи, які свідчили про надання грошей як у позику так і в дар відповідачу є її близькими родичами, відповідно є зацікавленими свідками у вирішенні спору на користь відповідача.

За відсутності доказів перерахування коштів за квартиру з рахунку позивача, а також враховуючи, що з часу зняття коштів з рахунку позивачем до моменту придбання спірної квартири минуло 8 місяців, апеляційний суд доходить висновку, що презумпція спільності майна позивачем спростована не була.

Відповідачка також ні суду першої інстанції ні апеляційному суду не надала доказів, що кошти, які вона вносила як оплату за квартиру були її особистим майном.

За таких обставин суд робить висновок, що спірна квартира була придбана під час спільного поживання сторін однією сім`єю за їх спільні кошти, а тому за кожним із сторін має бути визнано право на 1/2 частину вказаної квартири, а позов про визнання права власності на кватиру підлягає частковому задоволенню.

За вищенаведених обставин, та з урахуванням того, що вирішуючи спір в частині вимог про визнання за позивачем права особистої приватної власності суд вважав доведеними ті обставини, які не були підтверджені належними та допустимими доказами, керуючись ст. 376 ЦПК України апеляційний суд робить висновок, що апеляційна скарга відповідачки підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині визнання за позивачем права особистої приватної власності підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та визнання за кожним із сторін права на 1/2 частину спірної квартири.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в сумі 13090грн. 80 коп., а тому позивач має відшкодувати відповідачу половину сплаченого нею судового збору -6545 грн. 40 коп.

Керуючись ст. ст.268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року в частині визнання особистої приватної власності на квартиру за позивачем скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 49,6 кв.м, житловою площею 12,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 49,6 кв.м, житловою площею 12,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 6545,40 грн.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2023 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: О.В. Немировська

О.Ф.Мазурик