Номер провадження: 22-ц/813/4599/23
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Стахової Н.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Долгової В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Військової академії (місто Одеса) Міністерства оборони України

на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 листопада 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової академії (місто Одеса) Міністерства оборони України про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

12 серпня 2022 року позивач ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник-адвокат Македонська І.О. звернувся до суду з вказаним вище позовом в якому просив визнати протиправним та скасувати п.11 наказу начальника Військової академії (м. начальника Військової академії (м. Одеса) (по стройовій частині) № 47 від 02 березня 2022 року про його звільнення з посади доцента кафедри управління діями підрозділів десантно-штурмових військ та морської піхоти факультету підготовки спеціалістів десантно-штурмових військ з 02 березня 2022 року відповідно до абзацу 14 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та пункту 3 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, в зв`язку з призовом працівника Збройних сил України на військову службу, поновити його на посаді доцента кафедри управління діями підрозділів десантно-штурмових військ та морської піхоти факультету підготовки спеціалістів десантно-штурмових військ Військової академії (м. Одеса) Міністерства оборони України та стягнути з відповідача Військової академії (м. Одеса) Міністерства оборони України на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 березня 2022 року позивача ОСОБА_1 призвано на військову службу у зв`язку із оголошенням загальної мобілізації. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 49 від 02 березня 2022 року позивача, відповідно до Указу президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», призначено на посаду старшого офіцера відділу підготовки резервів та територіальної оборони управління підготовки. Цього ж дня, тобто 02 березня 2022 року, позивача зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на всі види забезпечення та встановлено вважати його таким, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

23 липня 2022 року позивач дізнався про те, що наказом начальника Військової академії (м. Одеса) Міністерства оборони України (по стройовій частині) № 47 від 02 березня 2022 року його звільнено з посади з 02 березня 2022 року відповідно до абзацу 14 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та пункту 3 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з призовом працівника Збройних сил України на військову службу. Такий наказ позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що відповідно до ст. 119 КЗпП України він має право на збереження робочого місця та виплату середньої заробітної плати у Військовій академії (м. Одеса), а також у зв`язку з тим, що на нього не поширюється дія абз. 14 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Щодо розгляду судом та вирішення цього спору у порядку цивільного судочинства, позивач зазначив, що він працював у Військовій академії (м. Одеса) на посаді доцента кафедри управління діями підрозділів десантно-щтурмових військ та морської піхоти факультету підготовки спеціалістів десантно-штурмових військ, як цивільна особа, яка уклала окремий трудовий договір із начальником Військової академії (м. Одеса), відповідно порядок його прийняття на роботу та звільнення з роботи, регламентовано КзпПУ, а тому спір, що виник між сторонами вважає є трудовим.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 03 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано п. 11 наказу начальника Військової академії (м. Одеса) (по стройовій частині) № 47 від 02 березня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 , доцента кафедри управління діями підрозділів десантно-штурмових військ та морської піхоти факультету підготовки спеціалістів десантно-штурмових військ з 02 березня 2022 року відповідно до абзацу 14 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та пункту 3 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, в зв`язку з призовом працівника Збройних сил України на військову службу. Поновлено ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри управління діями підрозділів десантно-штурмових військ та морської піхоти факультету підготовки спеціалістів десантно-штурмових військ Військової академії (м. Одеса) Міністерства оборони України. Стягнуто з Військової академії (м. Одеса) Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 114353,05 грн. за період з 02 березня 2022 року по 19 липня 2022 року. В іншій частині позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді доцента кафедри управління діями підрозділів десантно-штурмових військ та морської піхоти факультету підготовки спеціалістів десантно-штурмових військ Військової академії (м. Одеса) Міністерства оборони України та стягнення середнього заробітку в межах суми за один місяць в розмірі 23062 грн. 91 коп.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Військова академія (місто Одеса) Міністерства оборони України в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси і закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спори про визнання протиправними наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу осіб з числа військослужбовців є спорами з приводу проходження такими особами військової служби, як різновиду публічної служби, у зв`язку з проходження якої, держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації, а тому вирішення такого спору належить до юрисдикції адміністративного суду.

На вказану апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Македонська І.О. подала відзив у якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду просить апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеса) Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2022 року без змін.

Учасники справи будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, із заявами (клопотаннями) про відкладення розгляду справи не зверталися.

У відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі відповідач не оспорює правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з підстав та мотивів наведених у тексті оскаржуваного рішення, тому встановлені судом фактичні обставини по справі, з огляду на приписи ч.1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядаються.

Апеляційний суд перевіряючи наведені вище доводи апеляційної скарги звертає увагу на таке.

Як встановлено судом першої інстанції, 15 жовтня 2020 року між Військовою академією (м. Одеса) та ОСОБА_1 укладено контракт, відповідно до якого ОСОБА_1 призначено на посаду доцента кафедри управління діями підрозділів Десантно-штурмових військ та морської піхоти факультету підготовки спеціалістів Десантно-штурмових військ на термін до 15 жовтня 2025 року (а. с. 118).

01 березня 2022 року полковника ОСОБА_1 , на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», Наказом начальника Приморського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки № 6 призвано та направлено для проходження військової служби під час загальної мобілізації, в особливий період військовозобов`язаних, відповідно до поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відправлені в військову частину НОМЕР_1 (а. с. 81).

З копії витягу із наказу начальника Військової академії (по стройовій частині) від 02.03.2022 року № 47 убачається, що ОСОБА_1 , доцента кафедри управління діями підрозділів десантно-штурмових військ та морської піхоти факультету підготовки спеціалістів десантно-штурмових військ, звільнено з посади з 02.03.2022 року відповідно до абзацу 14 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та пункту 3 частини 1 статті 36 КЗпП України, в зв`язку із призовом працівника Збройних Сил України на військову службу. Виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку за 20 календарних днів за робочий період з 05.05.2021 року по 28.02.2022 року. Підстава: витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.03.2022 № 49 (а.с. 26).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про віднесення цього спору до цивільної юрисдикції з огляду на таке.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересіву будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною п`ятою статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Тобто публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Тобто суд повинен з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Такий правовий висновок закріплений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 693/1140/16-ц.

У цій справі прийняття та звільнення з роботи викладача Військової академії (м. Одеси) з посади доцента кафедри управління діями підрозділів десантно-штурмових військ та морської піхоти факультету підготовки спеціалістів десантно-штурмових військ не є публічно-правовими відносинами, оскільки не є пов`язаними з реалізацією публічної влади.

Зазначений спір є спором про право, а не спором між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, тому цей спір належить до цивільної юрисдикції, оскільки за змістом та характером спору, що є вирішальним під час віднесення справи до цивільної чи адміністративної юрисдикції, правовідносини між сторонами є трудовими.

Апеляційний суд наголошує, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Тобто суд повинен з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Крім того, за змістом пункту 2 частини другої статті 17 КАС України, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесено до юрисдикції адміністративних судів (аналогічна норма закріплена й у пункті 2 частини першої статті 19 КАС України в редакції від 03 жовтня 2017 року).

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Пунктом 2 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

З аналізу вказаних норм убачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише ті, що пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.

Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Водночас до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ.

Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є наказ, виданий начальником Військової академії (м. Одеса) (по стройовій частині) №47 від 02 березня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади відповідно до абз. 14 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку призивом на військову службу.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У частині першій статті 1 ЦК України вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Вказаними нормами визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта.

У поданому до суду в порядку цивільного судочинства позові ОСОБА_1 заявив такі вимоги:

- визнати протиправним та скасувати п.11 наказу начальника Військової академії (м. начальника Військової академії (м. Одеса) (по стройовій частині) № 47 від 02 березня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 , доцента кафедри управління діями підрозділів десантно-штурмових військ та морської піхоти факультету підготовки спеціалістів десантно-штурмових військ з 02 березня 2022 року відповідно до абзацу 14 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та пункту 3 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, в зв`язку з призовом працівника Збройних сил України на військову службу;

- поновити його на посаді доцента кафедри управління діями підрозділів десантно-штурмових військ та морської піхоти факультету підготовки спеціалістів десантно-штурмових військ Військової академії (м. Одеса) Міністерства оборони України;

- стягнути з Військової академії (м. Одеса) Міністерства оборони України на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд зауважує, що на спірні правовідносини, що виникли між позивачем, який є викладачем вищого навчального закладу та Військовою академією (м. Одеса) Міністерства оборони України не поширюються норми, що регулюють публічно-правові відносини, оскільки позивач оскаржує наказ про своє звільнення із займаної посади, водночас порушує питання поновлення на роботі, як викладача навчального закладу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є суто трудовими відносинами між роботодавцем і працівником і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки діяльність викладача вищого навчального закладу не є публічною службою у розумінні КАС України.

Отже підстав для висновку про те, що судом порушено правила предметної чи суб`єктної юрисдикції, апеляційний суд не вбачає.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та закриття провадження по справі, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 січня 2023 року задоволено клопотання Військової академії (м.Одеса) Міністерства оборони України про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3203,89 грн. до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи, що за результатами апеляційного розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а оскаржуваного рішення суду без змін, тому зі скаржника підлягає стягненню на користь держави судовий збір у вказаному вище розмірі за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Військової академії (місто Одеса) Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з Військової академії (місто Одеса) Міністерства оборони України () на користь держави судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції в розмірі 3 203 грн. 89 коп.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: Н.В. Стахова

М.В. Назарова