Провадження № 2-о/638/246/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Хайкін В.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, який має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

12.09.2023 року заявник ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою про становлення факту, який має юридичне значення, в якій просив суд ухвалити рішення, в якому встановити факт порушення п. 2 ст. 223, ч. 6 ст. 18 ЦПК України (в редакції до 10.2017 р. ) при відкритті цивільної справи №638/8843/15-ц.

В обгрунтування заяви посилається на те, що юридичне значення факту, який він просить суд встановити полягає в тому, що згідно з ЦПК України (в редакції до 10.2017 р.) справа №638/8843/15-ц не повинна існувати взагалі, а усі рішення, ухвалені в межах цієї справи згідно ЦПК України також не повинні існувати взагалі і тому є юридично нечинними.

На сьогоднішній день існує два протилежних судових рішення, які набули законної сили, між тими самими сторонами, за тих же обставин і на тих же підставах, а саме:

-рішення Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2015 року по справі № 2/638/4443/13-ц (судова колегія судової палати у цивільних справах у складі Зазулинської Т.П., Кругової С.С., Гальянової І.Г.);

-рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2016 року по справі № 638/8843/15-ц (судова колегія судової палати у цивільних справах у складі Овсяннікової А.І., Бездітко В.М., Сащенко І.С.).

Як зазначає заявник, це призвело до правової колізії (правової шизофренії), тому що протилежні рішення неможливо одночасно виконувати, це порушує головний конституційний принцип про обов`язковість виконання судових рішень, які набули законної сили. До появи другого рішення від 22.06.2016 р. по справі № 638/8843/15-ц порушень Конституції та Законів України в межах першої судової справи № 2/638/4443/13-ц не було. Після того, як перше рішення від 23 березня 2015 року по справі № 2/638/4443/13-ц набуло законної сили представник «Банку «Фінанси і Кредит» міг змінити тільки двома способами в межах існуючої справи: оскаржити це рішення в суд касаційної інстанції або переглянути рішення за нововиявленими обставинами або підставами але тільки тими суддями, які ухвалювали це рішення. Але представник «Банку «Фінанси і Кредит» вигадала свій власний третій спосіб та подала повторну заяву в Дзержинський районний суд м. Харкова для відкриття нової цивільної справи з метою оспорювання рішення суду від 23.03.2015 р. по справі № 2/638/4443/13-ц наполягаючи на наявності у справі нових підстав.

Вищезазначені дії представника банку суперечать п. 2 ст. 223, ч. 6 ст. 18 ЦПК України (в редакції до 10.2017 р.). Представник банку повинен був подавати заяву для перегляду існуючої справи на ім`я тих самих суддів які ухвалювали це рішення в межах існуючої справи № 2/638/4443/13-ц. А суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Подус Г.С. замість того, щоб повернути цю заяву про перегляд рішення суду без розгляду відкрила нову судову справу № 638/8843/15-ц, якої згідно ЦПК України не повинно бути існувати. Усі рішення, ухвалені в межах цієї справи не повинні існувати взагалі та є юридично нечинними. На підставі рішення від 22 червня 2016 року суддя Подус Г.С. видала виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження з відрахуванням з доходів заявника 20 %. Відкриття виконавчого провадження відбулося за шахрайською схемою, так як приватному виконавцю не було доведено усі обставини справи.

Як зазначено заявником, внаслідок шахрайських дій при відкритті виконавчого провадження порушується головний конституційний принцип про обов`язковість виконання судового рішення від 23 березня 2015 року по справі № 2/638/4443/13-ц.

Тому, заявник вважає, що необхідно встановити причини порушення Конституції після появи другого рішення від 22.06.2016 р. по справі № 638/8843/15-ц та встановити умови для припинення цього порушення.

Дослідивши подану заяву та додані до неї документи, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За загальним правилом, окреме провадження - це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК Україн и у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

У порядку окремого провадження суд може розглянути і вирішити питання, зокрема, встановлення фактів, що мають юридичне значення, при цьому у заяві про встановлення такого юридичного факту обов`язково має бути зазначено, з якою метою заявнику необхідно встановити такий факт (пункт 1 частини першої статті 318 ЦПК України).

У порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, оскільки метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення і безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується у порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

Відповідно до положень частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, особа вказує мету встановлення юридичного факту, яка дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та надати докази його існування.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір поділяється на матеріальний і процесуальний.

Тобто, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний із порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Сторонами по цивільним справам № 2/638/4443/13, № 638/8843/15-ц виступали наступні особи:

-по справі № 2/638/4443/13 - ОСОБА_1 , Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Слобожанське РУ Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_2 ;

-по справі № 638/8843/15-ц - Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 .

Заявник не зазначає всіх цих осіб в якості заінтересованих осіб в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, хоча у разі встановлення судом факту, який просить встановити заявник, ухвалене судом рішення може вплинути на права, свободи чи інтереси цих осіб, а встановлення факту буде безпосередньо пов`язане з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, факт, який просить суд встановити заявник у порядку окремого провадження, в даному випадку не носить безспірний характер.

Заявник, звертаючись до суду із даною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у порядку ч. 2 ст. 315 ЦПК України, просить суд встановити факт порушення п. 2 ст. 223, а також ч. 6 ст. 18 ЦПК України (в редакції до 10.2017 р.) при відкритті цивільної справи №638/8843/15-ц.

З заяви вбачається, що метою встановлення вищезазначеного факту є неможливість оскарження рішень Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2015 року по справі № 2/638/4443/13-ц, від 22 червня 2016 року по справі № 638/8843/15-ц, так як це два протилежні судові рішення, які набули законної сили, між тими самими сторонами, за тих же обставин і на тих же підставах, строк на оскарження яких вже скінчився, та неможливість закриття відкритого виконавчого провадження від 31.05.2021 року, для закриття якого на підставі ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» потрібно ще одне рішення про визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ або визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №761/16799/15-ц.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

В поданій до суду заяві заявником ОСОБА_1 зазначається про наявність двох протилежних судових рішень по двом справам, що це призвело до правової колізії, про те, як повинен був діяти представник Банку «Фінанси і Кредит» щодо оскарження рішення або перегляду рішення за нововиявленими обставинами, про порушення головного конституційного принципу про обов`язковість судових рішень, але при цьому, жодного разу не зазначає про те, які саме, яким чином та як виникнення, зміна або припинення його особистих чи майнових прав залежить від факту, який він просить встановити.

Таким чином, суд не має можливості встановити юридичне значення факту, який просить суд встановити заявник.

ОСОБА_1 в заяві просить суд встановити факт порушення п. 2 ст. 223, ч. 6 ст. 18 ЦПК України (в редакції до 10.2017 р. )

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року N 1618-IV станом на момент прийняття оспорюваних рішень) після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Частиною 6 статті 18 ЦПК України (в редакції закону України від 18 березня 2004 року N 1618-IV станом на момент прийняття оспорюваних рішень) визначено, що під час перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами суд діє в такому самому складі, в якому вони були ухвалені (одноособово або колегіально).

Приписами ч.1, 4 ст.6 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Суд зазначає, що предметом даної заяви є ухвалення Дзержинським районним судом м. Харкова ухвали про відкриття провадження по справі № 638/8843/15-ц, ухвалення рішення Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2015 року по справі № 2/638/4443/13-ц та ухвалення рішення Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2016 року по справі № 638/8843/15-ц, які протирічать один одному.

Відтак, виходячи з цього, належним способом захисту порушених прав заявника, в даному випадку, буде оскарження в судовому порядку ухвалених Дзержинським районним судом м. Харкова та Апеляційним судом Харківської області рішень до судів вищих інстанції відповідно до норм ЦПК України.

При цьому, перевірка правомірності та законності ухвалених рішень не належить до компетенції Дзержинського районного суду м. Харкова, а має вирішуватися відповідним судом вищої інстанції при розгляді скарг на відповідне рішення по справі.

Вказані обставини унеможливлюють відкриття провадження за даною заявою.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про неможливість розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, який має юридичне значення, у окремому провадженні, оскільки існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження, а тому у відкритті провадження за даною заявою слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Суд роз`яснює заявнику, що згідно ч. 1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» заявник має право подати клопотання про повернення йому сплаченої суми судового збору за подачу до суду даної заяви про встановлення факту.

Керуючись ст. ст.260, 293, 315 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті окремого провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, який має юридичне значення, - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо ухвалу залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: