ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2023 року м. Чернівці Справа № 727/11361/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 червня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Терещенко О.Є., дата складання повного тексту рішення 16 червня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів в якому просило:

-в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №CVHMGA00000093 від 27.09.2007 року в розмірі 57 006,31 дол. США звернути стягнення на квартиру по АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах;

-виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки (а.с.1-4).

В обґрунтування вимог вказувало, що 27.09.2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №CVHMGA00000093, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 36 440 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, та кінцевим терміном повернення 23.09.2027 року.

У забезпечення зобов`язань за кредитним договором між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами було укладено договір іпотеки №CVHMGA00000093, згідно з яким іпотекодавці передали банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначало, що через неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором в ОСОБА_1 станом на 05.10.2022 року виникла заборгованість у розмірі 57 006,31 дол.США, що складається з: 23 577,15 дол.США заборгованість за Провадження №22-ц/822/671/23

кредитом; 16 388,54 дол.США заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 182,90 дол.США заборгованість по комісії за користування кредитом та 12 857,72 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.

На підставі наведеного просило позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог банку відмовлено.

Не погодившись з наведеним рішенням суду першої інстанції АТ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт наводить доводи, які містяться в позовній заяві, а також вказує, що суд першої інстанції невірно витлумачив норми ЗУ «Про іпотеку» та умови самого договору, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку щодо обов`язкового направлення вимоги про усунення порушення. Таке направлення необхідне у разі позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звертає увагу суду на те, що у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку визначеному ч.2 ст.1050 ЦК України.

Оскільки останній платіж боржником було сплачено 02.12.2021 року, а наступний платіж згідно графіку 10.01.2022 року не відбувся, то на підставі п.7.1.2. строк повернення кредиту в повному обсязі автоматично настав 31.05.2022 року, у зв`язку з чим висновок суду про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

За вказаних доводів просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в порушення вимог п.22 договору Іпотеки не направлено іпотекодавцям письмової вимоги про усунення порушення, чим не виконано обов`язку встановленого договором.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону та не погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27.09.2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №CVHMGA00000093, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 36 440 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та кінцевим терміном повернення 23.09.2027 року.

Встановлено період сплати з 05 по 10 число кожного місяця, щомісячний платіж складав 373,61 дол.США (а.с.13-15).

У забезпечення зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами 27.09.2007 року було укладено договір іпотеки №CVHMGA00000093, згідно з яким іпотекодавці передали банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 54,70 кв.м, житловою площею 30,80 кв.м, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.10.1996 року (а.с.20-23).

19.10.2015 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, якою було зменшено заборгованість на 176,41 дол.США, змінено розмір платежу за кредитним договором на 406,32 дол.США та викладено графік погашення у новій редакції (а.с.17-19).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором від 27.09.2007 року №CVHMGA00000093 вбачається, що через неналежне виконання зобов`язань ОСОБА_1 станом на 05.10.2022 року у нього виникла заборгованість у розмірі 57 006,31 дол.США, що складається з: 23 577,15 дол.США заборгованість за кредитом; 16 388,54 дол.США заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 182,90 дол.США заборгованість по комісії за користування кредитом та 12 857,72 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором (а.с.7-11).

Що стосується вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Відповідно до частин першої, другої статті 35 Закону України у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц викладені такі правові висновки.

Відповідно до ст.ст.12 і 33 ЗУ «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 цього Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 цього Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту незалежно від того, чи просить позивач встановити у рішенні суду право продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя, чи від імені іпотекодавця.

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 635/5796/14-ц зроблено висновок, що «за змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41, 42, 47 Закону) незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили».

Отже, неотримання іпотекодавцем вимоги, передбаченої в статті 35 Закону України «Про іпотеку», не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки у цій справі, оскільки позивач обрав судовий спосіб звернення стягнення шляхом проведення прилюдних торгів.

Аналогічний висновок міститься в постановах ВС від 22.12.2022 року у справі 537/974/16 та від 01.02.2023 року у справі №279/1075/22.

Таким чином, доводи сторони відповідача з приводу не направлення їм вимоги про усунення порушення є безпідставними та не гуртуються на приписах законодавства.

Для застосування такого способу захисту своїх прав, як звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідно не тільки встановити факт невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, а й розмір заборгованості, в рахунок погашення якої буде звернено стягнення.

Як вже встановлено, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 36 440 дол. США (а.с.13-15, 16, 162), станом на 05.10.2022 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 57 006,31 дол.США, яка складається з: 23 577,15 дол.США заборгованість за кредитом; 16 388,54 дол.США заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 182,90 дол.США заборгованість по комісії за користування кредитом та 12 857,72 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.7-11), крім того з виписки по рахунку НОМЕР_1 за період з 27.09.2007 року по 05.05.2023 року (а.с.126-161) вбачається, що ОСОБА_1 погашав кредит, останній платіж було здійснено 02.12.2021 року у розмірі 90,75 дол. США (а.с.154).

Пунктом 3.2. Кредитного договору визначено, що кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по Кредиту, насамперед направляються на відшкодування витрат/збитків Банку згідно п.п.2.2.9, 2.3.8. цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі простроченої комісії по кредиту, далі простроченої винагороди, далі прострочених відсотків, далі простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишається направляється на погашення заборгованості за кредитом, якщо інше не передбачено п.6.8., далі комісії, далі винагороди, далі відсотків, далі кредиту. Остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеного в п.7.1 Договору. Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. При несплаті винагороди, комісії (у випадку її щомісячної сплати згідно п.7.1. даного договору або згідно п.3.10 даного договору), відсотків, і/або частини Кредиту до останнього дня Періоду сплати, вони вважаються простроченими.

Пунктом 3.3. та 3.4. Кредитного договору передбачено, що нарахування відсотків, а також винагород, передбачених п.п.6.2 та 7.1 Договору здійснюється в останню дату їх сплати, зазначену п.7.1. при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування Кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного Періоду сплати включно. Дата погашення Кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми Кредиту.

Для погашення заборгованості за даним Договором, у тому числі винагороди й відсотків за користування Кредитом, Позичальник падає Банку кошти на Рахунки передбачені ті. 1.2. даного Договору для зарахування коштів. Банк здійснює погашення заборгованості за Кредитом у порядку, зазначеному в п. 4.3 даного Договору.

Таким чином, стороною відповідача не спростовано неправомірність нарахування заборгованості, контр-розрахунку на розрахунок заборгованості не подано, клопотання про призначення експертизи не заявлялося, не доведено відсутність заборгованості чи її менший розмір, не заперечувалися її складові, у зв`язку з чим доводи відповідача у відзиві на позовну заяву з приводу визначення боргу у значно більшому розмірі, ніж він існує та завищення розміру комісії є безпідставними та судом не приймаються.

Крім того, суд першої інстанції встановив розмір заборгованості у сумі, заявленій позивачем, але відмовив в задоволенні позовних вимог банку, проте відповідачами у вказаній частині рішення суду не оскаржено.

Так, відповідно до пункту 16.7 договору Іпотеки іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог: звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань за кредитним договором у випадках: відмови іпотекодавця в переоформленні договорів страхування, згідно кредитного договору; порушення іпотекодавцем зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору, у тому числі при порушенні цільового використання коштів; порушення іпотекодавцем зобов`язань по іпотечному договору у тому числі при порушенні порядку заміни предмета іпотеки, надання іпотекодавцем предмета іпотеки у користування (аренда, найм и т. п.) іншій особі без письмової згоди іпотекодаржателя; встановлення невідповідності дійсності відомостей, які містяться в кредитному або іпотечному договорі, або інших документів, представлених іпотекодавцем під час отримання або обслуговування кредиту, перевірки стану предмету іпотеки; пред`явлення третім особам вимог до забезпечення й/або порушення іпотекодавцем зобов`язань по договорах, укладених з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором; надання іпотекодавцем предмета іпотеки іншій особі без письмової згоди банку.

У пункті 16.9 договору Іпотеки зазначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з пунктом 16.7 цього договору іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відсотки, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмету іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.

Відповідно пункту 18.13 договору Іпотеки звернення стягнення на предмет застави у випадках, передбачених пунктами 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору здійснюється відповідно чинного законодавства України та цього договору. Якщо банк у випадку порушення заставодавцем умов кредитного договору набуває права звернення стягнення на предмет застави, він може використати таке право у випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10 %, або несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5 % суми кредиту, або іншого істотного порушення умов кредитного договору.

За змістом пункту 22 договору Іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу 5 ЗУ «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. В разі продажу предмету іпотеки на публічних торгах іпотекодержатель відповідно до ЗУ «Про оподаткування прибутку підприємств» здійснює реалізацію предмета іпотеки у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 1997 року № 1448, якщо інше не передбачене законодавством на день реалізації предмету іпотеки. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50 % від його вартості згідно з пунктом 11 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеної в цьому пункті.

Згідно з пунктом 33.4 договору Іпотеки, вартість предмету іпотеки складає 217 150 грн (а.с.20-23).

Враховуючи викладене, помилковим є висновок суду першої інстанції про порушення позивачем вимог ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку», оскільки положення даної норми до спірних правовідносин не застосовуються, зважаючи на те, що позивач обрав для себе способом звернення стягнення на предмет іпотеки звернення до суду з відповідним позовом, при якому не є обов`язковим попереднє надіслання письмової вимоги іпотекодавцю, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.1 ст.39 ЗУ «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

За змістом положень ст.41 ЗУ «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Оскільки наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достовірними доказами, неспростованими відповідачами, підтверджується факт неналежного виконання ОСОБА_1 основного зобов`язання, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги про виселення відповідачів та інших осіб, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч.1 ст.109 ЖК УРСР).

Відповідно до ч.1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Аналогічні за змістом положення містяться й у ч.3 ст.109 ЖК України.

Разом із тим, ч.2 ст.109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-2947цс15, яка в подальшому була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року в справі №310/2950/18, на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року в справі №209/2032/14-ц, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «частиною другою статті 109 ЖК Української РСР врегульовано правовідносини при відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні. Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору».

Подібний за змістом висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі №442/328/19-ц.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року в справі № 344/12708/19, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що: «відповідачі, як колишні власники спірної квартири, яка була предметом іпотеки і не придбавалась за кредитні кошти, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР можуть користуватись цією квартирою до забезпечення іншим постійним жилим приміщенням. Якщо колишні власники фактично не проживають у спірному житлі, яке набуто новим власником за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та забезпечені іншим постійним житлом, відповідно, відсутні передбачені законом підстави для збереження за ними права на користування вже чужим майном на підставі частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), необхідно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами».

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що саме позивач повинен був довести наявність передбачених частиною другою статті 109 ЖК України підстав для виселення мешканців іпотечного житла без надання їм іншого житлового приміщення.

Установивши, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту придбання спірної квартири за кредитні кошти, у задоволенні зазначеної вимоги слід відмовити.

Щодо зупинення виконання рішення суду

Апеляційний суд враховує, що згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Законом України від 22 травня 2022 року №2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент ухвалення апеляційний судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

У такому висновку суд апеляційної інстанції виходить з того, що згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Аналогічні висновки викладені в постанові ВС від 22 червня 2022 року, справа №296/7213/15.

В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.

З платіжних доручень №ZZ427B1PNA від 17.11.2022 року та №ZZ427B1PNA від 17.11.2022 року вбачається, що позивач за подання позовної заяви (майнова вимоги) сплатив 31 262,26 грн та згідно платіжного доручення №ZZ427B1PNA від 17.11.2022 року (немайнова вимога) 2481 грн не підлягають стягненню у зв`язку з відмовою у цій частині в позові (а.с.36-38), за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 40 491,91 грн (а.с.192), а всього 71754,17 грн.

Отже, з відповідачів на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути по 17 938,54 грн з кожного в рахунок відшкодування судових витрат, понесених розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 червня 2023 року скасувати та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позову.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором №CVHMGA00000093 від 27.09.2007 року в розмірі 57 006,31 дол. США, з яких: 23 577,15 дол.США заборгованість за кредитом; 16 388,54 дол.США заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 182,90 дол.США заборгованість по комісії за користування кредитом та 12 857,72 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором, що (за курсом 36,56 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.10.2022 року складає 2 084 150,69 грн), звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру, загальною площею 54,70 кв.м, житловою площею 30,80 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.10.1996 року,- виданого Представництвом фонду державного майна України в м. Чернівці, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зупинити виконання постанови Чернівецького апеляційного суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

В задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по 17 938,54 грн з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Половінкіна Н.Ю.