Ухвала

12 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 307/624/17

провадження № 61-3784св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Тячівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту належності державного акта про право приватної власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: Тячівська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Стойка Надія Михайлівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Тячівська міська рада, про визнання заповіту удаваним та недійсним, встановлення нікчемності довіреності, встановлення нікчемності правочину, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсними державних актів на земельні ділянки та скасування державної реєстрації земельних ділянок, за касаційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року в складі колегії суддів: Кожух О. А., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та Тячівської міської ради Закарпатської області, треті особи: Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою місцевого суду від 06 липня 2021 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 , яка є рідною сестрою ОСОБА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , який за життя на підставі заповіту від 16 травня 2005 року заповів їй та ОСОБА_4 дві земельні ділянки, площею по 1,42 га, розташовані на території Тячівської міської ради Закарпатської області.

Вона у встановленому законом порядку звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте останній їй рекомендував звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07 її позов було задоволено, визнано за нею право власності на вищевказану земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року скасовано, у задоволенні її позову відмовлено.

Вона повторно звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте їй було відмовлено через непред`явлення правовстановлюючого документу (державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 25 червня 1999 року) про право власності спадкодавця - ОСОБА_8 - на земельну ділянку загальною площею 3,36 га.

У свідоцтві про смерть спадкодавця вказано його ім`я « ОСОБА_8 », а у державному акті на право власності на земельну ділянку від 25 червня 1999 року, частину якої він заповів їй, ім`я вказано « ОСОБА_9 ». Таким чином, слід встановити, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 червня 1999 року, виданий на ім`я ОСОБА_9 , є таким, що належить ОСОБА_8 .

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд встановити факт, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 червня 1999 року, виданий на ім`я ОСОБА_9 , є таким, що належить ОСОБА_8 . Також просила визнати за нею на підставі заповіту від 16 травня 2005 року право власності на земельну ділянку площею 1,42 га, що належала ОСОБА_8 .

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області, приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н. М., Тячівська міська рада Закарпатської області, про визнання заповіту удаваним і недійсним, встановлення нікчемності довіреності, встановлення нікчемності правочину та застосування до нього наслідків нікчемності, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним і скасування його державної реєстрації, визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати - ОСОБА_10 .

На момент смерті батька їй було 13 років, тобто, вона була малолітньою дитиною, унаслідок чого спадщину не оформляла. Після смерті матері вона довідалась про існування заповіту батька - ОСОБА_8 - від 16 травня 2005 року, складеного на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_4 у частині земельної ділянки, загальною площею 2,84 га, яким спадкодавець заповів останнім кожному по 1,42 га земельної ділянки, розташованої на території Тячівської міської ради Закарпатської області.

16 травня 2005 року ОСОБА_8 було складено нотаріально посвідчену довіреність, якою останній уповноважив ОСОБА_1 на розпорядження, у тому числі на продаж, обмін, зазначеної земельної ділянки. Вказана довіреність є недійсною, оскільки суперечить пункту 15 Перехідних положень ЗК України.

У вересні 2015 року за її заявою було відкрито кримінальне провадження за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, у зв`язку з підробкою невідомими особами заповіту від 16 травня 2005 року, складеного від імені ОСОБА_8 . У ході розслідування кримінального провадження було встановлено, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 існували відносини позики коштів. Постановою слідчого кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу злочину.

Вважала, що вищевказаний заповіт від 16 травня 2005 року її батька не є особистим розпорядженням на випадок смерті, а волевиявлення не відповідало його внутрішній волі та не було вільним, оскільки він був складений для забезпечення виконання позикових зобов`язань перед ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .

Таким чином, зазначений заповіт є удаваним правочином, який вчинено для приховання іншого правочину, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_4 фактично приховано незаконний договір про відчуження і перехід права власності (договір застави або купівлі-продажу) на земельну ділянку, призначення якої для товарного сільськогосподарського виробництва, тому її відчуження заборонено законом, унаслідок чого цей заповіт є недійсним.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку, площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області, після смерті її батька. 15 липня 2008 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку. На підставі рішення суду першої інстанції, яке при апеляційному перегляді було скасовано, за ОСОБА_1 було визнано право власності на спірну земельну ділянку площею 1,42 га, а 25 грудня 2008 року остання отримала державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку.

Зазначені свідоцтво про право на спадщину за заповітом, державні акти на право власності на земельну ділянку є недійсними, оскільки на час смерті спадкодавця - ОСОБА_8 вона була малолітньою дитиною, а тому мала право на обов`язкову частку у спадщині, що не було враховано при видачі цього свідоцтва.

З урахуванням викладеного ОСОБА_2 просила суд:

визнати заповітвід 16 травня 2005 року, складений ОСОБА_8 , удаваним і недійсним;

встановити нікчемність довіреності від 16 травня 2005 року, виданої ОСОБА_8 ;

встановити нікчемність правочину, що вчинений ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , який передбачав відчуження та перехід права власності (договір застави, купівлі-продажу) спірної земельної ділянки та застосувати до нього наслідки нікчемності правочину;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім`я ОСОБА_4 та скасувати його державну реєстрацію;

визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15 липня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_4 ; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 .

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження та присвоєно номер справи 307/624/17.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки площею 1,42 га, що розташована на території Тячівської міської ради Закарпатської області і належала ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 25 червня 1999 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 грудня 2019 рокускасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на підставі заповіту від 16 травня 2005 року на земельну ділянку площею 1,42 га, що належала ОСОБА_8 . У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року апеяляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано заповіт ОСОБА_8 , складений 16 травня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н. М., зареєстрований у реєстрі за № 3186, удаваним правочином - договором забезпечення виконання боргового зобов`язання.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом

від 12 лютого 2007 року, видане на ім`я ОСОБА_4 , зареєстроване в реєстрі № 3-304.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15 липня 2008 року серії ЯЕ № 444800, виданий на ім`я ОСОБА_4 .

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року серії ЯЕ № 459764, виданий на ім`я ОСОБА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Тячівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

11 березня 2023 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року в указаній вище справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року і залишити у силі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року.

11 березня 2023 року ОСОБА_4 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року в указаній вище справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 і залишити у силі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2022 року.

17 березня 2023 року ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року в указаній вище справі, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :03:004:0060 та :03:005:0057, ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :03:604:0060 та :03:005:0057 задовольнити та скасувати державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами :03:004:0060 та :03:005:0057.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, за касаційною скаргою ОСОБА_12 , витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалами Верховного Суду від 20 квітня та 22 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , надано строк для подання відзивів на касаційні скарги.

У травні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає призначенню до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, в частині тринадцятій статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Європейський суд з прав людини зазначив, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а лише тлумачили відповідні юридичні норми (рішення в справі «Жук проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Оскільки суд касаційної інстанції не встановив необхідності надання пояснень сторонами у справі на стадії касаційного перегляду судових рішень, то підстави для розгляду справи за участю учасників справи в суді касаційної інстанції відсутні.

За таких обставин розгляд справи буде здійснюватися в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення направлена у порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 272 ЦПК України.

З урахуванням категорії і складності справи та відповідно до частини одинадцятої статті 34 ЦПК України справа підлягає розгляду в складі п`яти суддів.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Тячівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту належності державного акта про право приватної власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: Тячівська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Стойка Надія Михайлівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Тячівська міська рада, про визнання заповіту удаваним та недійсним, встановлення нікчемності довіреності, встановлення нікчемності правочину, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсними державних актів на земельні ділянки та скасування державної реєстрації земельних ділянок, за касаційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року призначити до судового розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська