Справа № 761/3864/23
Провадження № 2/761/5640/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Романишеної І.П.,

за участі секретаря Решти Д.О.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Сидоренко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», про визнання незаконним та скасування пункту наказу, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з даним позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України (далі по тексту - відповідач ), третя особа: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі по тексту - третя особа), про визнання незаконним та скасування пункту наказу, поновлення дії трудового договору, а також стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.02.2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

17.02.2023 року представник позивача подав заяву про зміну предмету позову.

Після виконання позивачем вимог ухвали суду від 06.02.2023 року, ухвалою від 01.03.2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 04.04.2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2020 року позивач перебуває у трудових відносинах з ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді фахівця департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ». Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022, виданим відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», на території України введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який діє на теперішній час, до його припинення або скасування. Наказом ДП «АМПУ» від 28 лютого 2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з веденням воєнного стану в Україні» (зі змінами), погодженого з Первинною профспілковою організацією працівників ДП «АМПУ», встановлено початок простою в апараті управління ДП «АМПУ» з 08 год. 30 хв. 01 березня 2022 року - до припинення або скасування воєнного стану в Україні. У подальшому законами України строк дії воєнного стану продовжувався, він діє і дотепер. Незважаючи на зазначене, на підставі наказу ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року № 202-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 припинено з 30 серпня 2022 року простій, встановлений позивачу наказом ДП «АМПУ» від 28 лютого 2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами) та відповідно до пункту другого наказу ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року № 202-к призупинено з 30 серпня 2022 року дію трудового договору, укладеного з нею, до відновлення можливості виконувати нею роботу, але не пізніше дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні (пункт 2). На думку позивача, пункт другий наказу ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року № 202-к, в частині призупинення дії трудового договору є незаконним, суперечить вимогам статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки у обох сторін трудових відносин була та є можливість виконувати обов`язки, а тому у ДП «АМПУ» були відсутні підстави для призупинення дії трудового договору, укладеного з нею. Вважає, що вона має право на отримання належної їй суми заробітної плати за період незаконного призупинення дії трудового договору. Окрім того, зазначила, що відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 01.09.2022 № 264-к «Про припинення простою та запровадження дистанційної роботи працівників апарату управління» ДП «АМПУ», з 05.09.2022 припинено простій, встановлений наказом ДП «АМПУ» від 28 лютого 2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з веденням воєнного стану в Україні» (зі змінами), погодженого з Первинною профспілковою організацією працівників ДП «АМПУ», для 43 працівників апарату управління ДП «АМПУ», серед яких значиться, зокрема 5 працівників департаменту кадрової політики апарату управління ДП «АМПУ». Позивач також звертала увагу, що підприємство працювало у період простою, окремі працівники апарату управління та філій ДП «АМПУ» залучались до роботи як дистанційно, так і за основним місцем роботи. Звертала увагу суду на той факт, що позивач залучалась до роботи дистанційно, виконувала роботу за дорученням безпосереднього керівника - директора департаменту кадрової політики, про що позивач і повідомила роботодавця - в.о. Голови підприємства Вострікова Олексія, що позивач має можливість та готова виконувати роботу зверненням від 05.09.2022 року. Окрім того, вказувала, що деякі працівники апарату управління виведені з простою на повноцінну роботу на своєму основному робочому місці в адміністративній будівлі ДП «АМПУ». Таким чином, на переконання позивача, у ДП «АМПУ» відсутні будь-які законні підстави для призупинення дії трудового договору, укладеного з позивачем. Призупинення дії трудового договору є зміною умов трудового договору та оплати праці, а тому зміна умов договору та оплати праці шляхом призупинення дії трудового договору між позивачем та ДП «АМПУ» потребує отримання попередньої згоди від профспілки відповідно до п.8.8. Колективного договору.

З урахуванням зазначеного, враховуючи заяву позивача про зміну предмету позову від 17.02.2023 року, позивач просила визнати незаконним та скасувати пункт 2 наказу ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року № 202-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » та поновити дію трудового договору, укладеного між нею та ДП «АМПУ», з врахуванням додаткових пояснень від 13.07.2023 року просила стягнути з ДП «АМПУ» на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 30 серпня 2022 року до 10 січня 2023 року у розмірі 281 405,92 грн. без врахування податків та інших обов`язкових платежів з допущенням негайного виконання рішення в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць - 58376,76 грн. (без врахування податків та інших обов`язкових платежів) та судові витрати.

27.03.2023 року від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про закриття провадження у справі, про залишення позовної заяви без руху.

Також, 27.03.2023 року від відповідача надійшов відзив на позов, згідно змісту якого представник ДП «АМПУ» - Мельников Д.О. вказав, що його довіритель не визнає заявлений позов і вважає, що відсутні правові підстави для його задоволення, такж у відзивізазначено, що позивач передчасно звернулася до суду з позовом, не дотрималася запровадженого на період воєнного стану особливого порядку врегулювання трудового спору. Також, представник відповідача вказував на законність наказу від 30 серпня 2022 року № 202-к, оскільки позивач з березня 2022 року погоджувався з тим, що робота у відповідача була зупинена і таке призупинення було викликано відсутністю виробничих та організаційних умов виконання роботи та забезпечення її роботою. Станом на момент запровадження простою і станом на момент призупинення дії трудового договору істотних змін не відбулось - воєнний стан не скасований, відсутні організаційні і технічні умови, необхідні для виконання роботи позивачем. Також представник зазначив, що позивач обрав неналежний спосіб захисту та неналежного відповідача за вимогою про стягнення середнього заробітку, оскільки відшкодування працівникам, пов`язаних із трудовими відносинами грошових сум, втрачених внаслідок збройної агресії проти України, здійснюється за рахунок коштів держави-агресора. Звернув увагу суду, що на правовідносини сторін не поширюються положення ст. 32 КЗпП України, а також на те, що позивачем не надано доказів набуття нею членства у профспілці.

05.06.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про об`єднання справи в одне провадження зі справою № 761/18571/23.

07.06.2023 року представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі та із заявою про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, враховуючи, що позивач звільнена з роботи з 10.01.2023 року.

Ухвалою суду від 13.07.2023 року в задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання справ в одне провадження відмовлено. В задоволенні заяви представника відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відмовлено. В задоволенні заяви представника відповідача про залишення позовної заяви без руху відмовлено. В задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. В задоволенні заяви представника відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору відмовлено. Закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

13.07.2023 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.

02.08.2023 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності.

11.09.2023р. до суду надійшло клопотання представника про долучення доказів, а саме: довідка про середню заробітну плату позивача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні з приводу позовних вимог заперечувала та наголосила, що існували законні підстави для видачі наказу, оскільки відповідач був позбавлений можливості надати роботу, а позивач не могла її виконувати.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 перебувала у трудових правовідносинах з ДП «АМПУ».

Наказом ДП «АМПУ» від 28 лютого 2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» встановлено початок простою в апараті управління ДП «АМПУ» з 08 год 30 хв. 01 березня 2022 року - до припинення або скасування воєнного стану в Україні .

На підставі пункту 1 наказу ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року № 202-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » припинено з 30 серпня 2022 року простій, встановлений наказом ДП «АМПУ» від 28 лютого 2022 року №84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні», інспектору з питань зайнятості департаменту кадрової політики апарату управління ОСОБА_1

Згідно з пунктом 2 Наказу ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року № 202-к, призупинено з 30 серпня 2022 року дію трудового договору, укладеного із ОСОБА_1 , до відновлення можливості виконувати нею роботу, але не пізніше дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Відповідно до наказу № 16-к від 09.01.2023 року ОСОБА_1 звільнено 10.01.2023 року, фахівця департаменту кадрової політики апарату управління, за п. 1 ч.1 ст.40 КЗпП (у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників).

Вищевказані обставини встановлені судом сторонами не оспорювались.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Згідно з пунктом 3 вказаного Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, 01 травня 2023 року №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні, в тому числі, з 05 год. 30 хв. 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ) передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Таким чином, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ, також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Частиною першою статті 13 Закону №2136-ІХ визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону № 2136-ІХ відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Таким чином, Закон № 2136-ІХ надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини першої статті 13 Закону № 2136-ІХ, таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору, не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Разом з тим, стороною відповідача не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення з позивачем дії трудового договору.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги і свідчили б про неможливість виконання виробничих завдань та функцій підприємства, призупинення його діяльності, а також про неможливість виконання ОСОБА_1 визначених трудовим договором завдань.

За змістом статті 2-1 Кодексу законів про працю України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці.

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Особисто позивач не була ініціатором призупинення із нею трудового договору, не зверталась до відповідача з питанням про те, що вона не може виконувати роботу через збройну агресію і тому слід призупинити із нею дію трудового договору, а у позові наполягає на тому, що мала та має можливість працювати. Відповідне рішення про призупинення дії трудового договору ініціював та прийняв роботодавець.

Відповідачем не було доведено тієї обставини, що ОСОБА_1 , обіймаючи свою посаду інспектора з питань зайнятості департаменту кадрової політики апарату управління, не мала переважного права на продовження виконання покладених на неї посадових обов`язків у відношенні до інших працівників підприємства, дія трудових договорів з якими призупиненою не була.

Оскаржуваний пункт наказу, що стосується ОСОБА_1 , не відповідає вимогам статті 13 Закону № 2136-ІХ, оскільки не містить інформації про фактичні обставини, які б указували на неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки.

При цьому, підставою для призупинення трудового договору, тобто обмеження відповідно до Закону № 2136-ІХ прав громадян, гарантованих статтями 43, 44 Конституції України, є не сам факт уведення воєнного стану в Україні, а об`єктивна неможливість роботи на умовах трудового договору.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що пункт 2 наказу ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року № 202-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » слід визнати незаконним та скасувати.

Водночас, вимога позивача щодо поновлення дії трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та ДП «Адміністрація морських портів України» не підлягає задоволенню з огляду на те, що в разі призупинення дії трудового договору трудові відносини між роботодавцем і працівником не припиняються, адже працівника не звільняють та жодні відомості до трудової книжки не вносяться.

Разом з тим, суд відхиляє доводи позивача, що призупинення з нею дії трудового договору потребувало отримання попередньої згоди від Профспілки відповідно до п.8.1.8 Колективного договору, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що позивач є членом Профспілки.

Заперечення представника відповідача про передчасність звернення позивача до суду, оскільки вона не оскаржила наказ до Держпраці України, суд до уваги не приймає, оскільки позивач вправі звернутися за захистом своїх трудових прав безпосередньо до суду.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушено прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону України № 2136-ІХ від 15.03.2022 року "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень Кодексу законів про працю України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював та своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

У випадку, якщо наказ буде визнаний незаконним та скасованим, то це на думку суду створить ситуацію, яка як для роботодавця так і для працівника, буде фактичним вимушеним прогулом, викликаним противними діями роботодавця.

Суд, керуючись відповідно до частини 1 статті 10 ЦПК України принципами верховенства права, вважає за можливе, з метою відновлення порушених трудових прав працівника, застосувати за аналогією закону, що передбачено ч. 9 ст. 10 ЦПК України, положення ст. 235 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя "включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру". Стаття 8 Конвенції "захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом" Поняття "приватне життя" в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на "приватне життя" (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року).

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на працю, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria", заява № 1365/07, § 39), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кантоні проти Франції" ("Cantoni v. France", заява № 17862/91, § 31-32), "Вєренцов проти України" ("Vyerentsov v. Ukraine", заява № 20372/11, § 65)).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Белеш та інші проти Чеської Республіки" (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); "Волчі проти Франції" (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29).

При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях "правової визначеності" та "належного здійснення правосуддя" як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом ( рішення у справах "Карт проти Туреччини" (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79; "Ефстатіу та та інші проти Греції" (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24); "Ешим проти Туреччини" (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21).

В свою чергу, ситуація у якій ОСОБА_1 звернулась за захистом до суду, проаналізована судом по двом ключовим статтям в сукупності зі Статтею 14 Конвенції (заборона дискримінації). Перша стаття - це стаття 8 (право на повагу до приватного та сімейного життя), яка в сукупності зі Статтею 14 формує практику ЄСПЛ у сфері заборони дискримінації. Друга позиція - це Стаття 1 Протоколу 1, яка захищає право власності.

У даному випадку суд приходить до висновку про дискримінаційний характер наказу №202-к від 30 серпня 2022 року «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » та про порушення трудових прав позивача в контексті права власності щодо оплати праці.

Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Судом встановлено, що у період з 30 серпня 2022 року до 10 січня 2023 року, коли дія трудового договору була призупинена, позивач не отримувала заробітної плати.

Також, з матеріалів справи вбачається, що з 01.03.2022 по 30.08.2022 позивач перебувала в простої на підставі наказу ДП «АМПУ» від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні».

В статті 34 КЗпП України визначено поняття простою. Простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

В абзаці 6 пункту 2 Порядку № 100 встановлено, що час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається із розрахункового періоду.

Тобто, період з 01.03.2022 по 30.08.2022 не може бути взятий для розрахунку середньомісячної заробітної та середньоденної заробітної плати позивача, у зв`язку з тим, що позивач перебувала в простої, а тому судом для розрахунку середнього заробітку приймається до уваги заробітна плата ОСОБА_1 за січень та лютий 2022 року.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України вбачається, що заробітна плата позивача у січні 2022 року становила 60823,87 грн, у лютому 2022 року - 55929,85 грн.

В свою чергу, загальна кількість відпрацьованих робочих днів у січні 2022 року склала 19 днів, у лютому 2022 року - 20 днів.

Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати, обчислений відповідно до положень Порядку № 100, становить: 60823,87 + 55929,85 грн.= 116 753,72 грн / 39 (відпрацьовані робочі дні) = 2 993,68 грн (середньоденна заробітна плата).

За наведених обставин, суд приходить до висновку про обґрунтований розрахунок позивача, наведений у додаткових поясненнях та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку не виплаченого внаслідок призупинення дії трудового договору за період із 30 серпня 2022 року (день призупинення дії трудового договору) до 10 січня 2023 року (день звільнення позивача), що становить 94 днів (серпень 2022 року 2 р.д., вересень 2022 року 22 р.д., жовтень 2022 року 20 р.д., листопад 2022 року 22 р.д., грудень 21 р.д., січень 2023 року 7 р.д.), в розмірі 281 405,92 грн, з розрахунку: середньоденна заробітна плата позивача 2993,68 грн х 94 днів = 281 405,92 грн. з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В свою чергу, суд не приймає доводи представника відповідача, що розрахунок має проводяться з установлених позивачу в трудовому договорі тарифної ставки посадового (місячного) окладу, оскільки вбачає, що в даному випадку розрахунок середньої заробітної плати необхідно обчислювати за приписами п. 2 Порядку №100.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне.

На думку представника відповідача позивач був обізнаний 30.08.2022 про призупинення з нею трудового договору, у зв`язку з чим, позивачем пропущений строк на звернення до суду.

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону № 2136-ІХ у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Як вбачається з частини 2 статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору оформлюється наказом роботодавця, в якому, зокрема, зазначаються інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією.

Судом встановлено, що оскаржуваний наказ ДП «АМПУ» від 30.08.2022 № 202-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » не містить підтвердження ознайомлення позивача з цим наказом, як і не містить інформації про спосіб обміну інформацією, пов`язаною з призупиненням дії трудового договору.

Позивач звернулась з даним позовом до суду 01.02.2023 року, в свою чергу, відповідачем не надано суду підтвердження наявності домовленості про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між відповідачем та позивачем.

Тобто, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджують ознайомлення та отримання позивачем наказу ДП «АМПУ» від 30.08.2022 №202-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 ».

При цьому, пунктом 1 Прикінцевих положень КЗпП України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину.

Станом на 01.02.2023 року дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби (COVID-19), не була припинена.

Верховний Суд у постанові від 14.12.2022 у справі № 489/5441/21 зробив висновок, що строки, визначені статтею 233 КЗпП України на час дії карантину продовжуються автоматично, а тому особа, яка звертається до суду поза межами цих строків у період карантину, не повинна звертатися до суду з відповідним клопотанням про поновлення їй таких строків.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність в даному випадку правових підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Підсумовуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову шляхом визнання незаконним та скасування пункту 2 наказу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 30.08.2022 року № 202-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 », а також стягнення з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 281 405, 92 грн., з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вимога позивача немайнового характеру задоволена, тому судові витрати в розмірі 1073,60 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Позивач при зверненні з позовною заявою, судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітну не сплачувала.

Згідно із підп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи , що із ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 вирішено стягнути середній заробіток в розмірі 281 405,92 грн., а отже із відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмір 1 відсоток від ціни позову, що становить 2814, 06 грн.

Згідно пунктів 2 і 4 частини 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині поновлення дії трудового договору та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати пункт 2 наказу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 30.08.2022 року № 202-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 ».

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 281 405, 92 грн. (двісті вісімдесят одну тисячу чотириста п`ять грн. 92 коп.), з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073, 60 грн. (одну тисячу сімдесят три грн. 60 коп.).

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в дохід держави судовий збір у розмірі 2 814, 06 грн. (дві тисячі вісімсот чотирнадцять грн. 06 коп.).

В решті вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 : рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

Державне підприємство «Адміністрація морських портів Україні», місцезнаходження: 01135, м. Київ, просп. Берестейський, буд.14, ;

Первинна профспілкова організація працівників державного підприємства «Адміністрація морських портів України», місцезнаходження: 01135, м.Київ, просп.Берестейський, буд.14, .

Повний текст рішення складено 14.09.2023р.

СУДДЯ І.П. РОМАНИШЕНА