Справа № 450/4040/23 Провадження № 2/450/1481/23
УХВАЛА

13 вересня 2023 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Мельничук І. І.

при секретарі Дикій О. Ю.

розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в якій позивач просить суд визнати за ним право власності на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

12.09.2023 року від позивача ОСОБА_1 на адресу суду надійшла заява про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , перебували у шлюбі з 09 травня 1972 року. 08 червня 2007 року цей шлюб був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 113. У період перебування у шлюбі, у 1986 році, на підставі Рішення виконавчого комітету Пустомитівської селищної ради № 315 від 14.08.1998 року подружжям був збудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 169, 9 кв. м., що підтверджується довідкою виконкому Пустомитівської міськради. На час, коли позивач з дружиною збудували вказаний будинок у 1986 році законодавство не передбачало обов?язкової державної реєстрації прав на об?єкти нерухомого майна. Відтак, право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок АДРЕСА_1 , виникло в позивача з ОСОБА_3 на час спорудження спірного будинку в 1986 році. Після розірвання шлюбу позивач з ОСОБА_3 вирішили залишити спірний будинок у спільній сумісній власності оскільки у ньому проживали разом з дітьми та онуками. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 - колишня дружина позивача померла. На випадок своєї смерті вона залишила заповіт від 11.02.2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Олефіром Р. В., у якому усе своє майно, що буде належати спадкодавцю на день смерті, заповідала онукові ОСОБА_2 , який прийняв спадщину за заповітом та є належним відповідачем у цьому позові як правонаступник ОСОБА_3 , що померла. Після смерті ОСОБА_3 , перебираючи в спірному будинку її документи, позивач знайшов Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05. 2019 року, у якому зазначено, що їх спільний будинок АДРЕСА_1 , 28.12.2018 року весь було зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_3 . Таким чином, спадкове майно після смерті колишньої дружини позивача включає в себе спільний будинок АДРЕСА_1 - повністю, разом з часткою, яка належить позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідач не визнає права власності позивача на вищевказане нерухоме майно. Оскільки спадкове майно після видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на це майно, може бути в подальшому відчужено спадкоємцем покійної, а предметом позову є визнання за позивачем права власності на об?єкт нерухомості, виникає загроза неможливості виконати рішення суду у даній справі. Таким чином, вказує, що у даній справі існує реальна загроза істотного ускладнення виконання рішення суду у разі доведеності позовної заяви, тому просить зазначену заяву задоволити.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши заяву відповідача про забезпечення позову, суд приходить до висновку, що така не підлягають до задоволення з таких підстав.

Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що слід застосовувати і при розгляді заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначає види заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Разом з тим, заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду по справі, предметом якої є визнання за позивачем права власності на частку у майні, а саме житлового будинку, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що є безпосередньою метою забезпечення позову як інституту цивільного процесуального законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник вправі вільно розпоряджатись своєю власністю.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість відчуження відповідачем майна, визнання права на частку якого є предметом позову у справі, що може унеможливити виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд, відмовляючи в задоволенні заяви, звертає увагу на те, що позивачем не доведено, що спосіб забезпечення позову є співрозмірним із предметом спору.

Проаналізувавши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки наявні спірні правовідносини щодо визнання права власності на майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відповідачем обґрунтовано не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у справі та, як вбачається з матеріалів справи, призвести до порушення його прав та законних інтересів, враховуючи те, що вид забезпечення позову запропонований відповідачем у заяві про забезпечення позову суд вважає таким, що не співвідноситься із заявленими позивачем позовними вимогами, правову природу інституту забезпечення позову, що полягає у передбаченому законом механізмі забезпечення виконання рішення суду з метою захисту прав сторони позивача, позовні вимоги заявлені у справі, що розглядається, а також те, що право власності особи є непорушним, суд прийшов до висновку, що в задоволенні вказаної заяви слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 151, 152, 153, 259, 260 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя відмовити.

Ухвала може бути оскарженою в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст складено 12.09.2023 року.

СуддяІ. І. Мельничук