Дата документу 05.09.2023 Справа № 317/1688/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/1688/22 Головуючий у 1 інстанції: Сакоян Д.І.
Провадження № 22-ц/807/1561/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 27 червня 2022 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з нею та перебувають на її утриманні.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2019 шлюб між сторонами розірвано.

У період шлюбу сторонами була придбана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій за спільні кошти подружжям був збудований житловий будинок, господарські будівлі та споруди. Будівництво закінчено у 2012 році. Усі дозвільні документи оформлені на відповідача.

Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна.

На підставі зазначеного просила здійснити поділ житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1277 га, кадастровий номер :04:012:0061, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2023 року позов задоволено.

Поділено спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а саме житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 кожному по 1/2 частині.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1277 га, кадастровий номер :04:012:0061, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Компенсовано ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7443 грн. за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що на придбання земельної ділянки та будівництво будинку витрачались спільні кошти подружжя та його особисті кошти з продажу належних йому квартир, частка позивача в витрачених коштах становить 10/27, просив змінити рішення суду в частині визначення часток спільного сумісного майна, поділити спільне майно шляхом визнання за позивачем права на 10/27 частки, за ним 17/27 частки.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції щодо придбання відповідачем за власні кошти спірного майна є недоведеним, оскільки доказів останнього матеріали справи не містять, а також такі висновки суду першої інстанції є лише припущенням.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що спірне майно, зокрема: земельна ділянка, житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Оскільки відповідач презумпцію спільності майна подружжя не спростував, тому наявні правові підстави для визнання цього майна спільною сумісною власністю сторін та визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірного майна за кожним.

Заперечення відповідача в тій частині, що земельна ділянка та будинок були придбані в тому числі за власні кошти відповідача, отримані від продажу квартир, які належали відповідачу, є недоведеними, оскільки доказів останнього матеріали справи не містять, відповідач не довів, що спільних коштів подружжя не вистачало на придбання спірної нерухомості.

Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено свідоцтвом про одруження, виданим 27 червня 2002 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знаходились у шлюбі з 27 червня 2002 року (а.с. 6).

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2019 року, ухваленим у цивільній справі №333/3372/19, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.7-8).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 14 лютого 2006 Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

За змістом свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 02 квітня 2013 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Матеріали справи містять копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського округу Запорізької області Шаповаловою О.Г. за реєстраційним номером 3193, відповідно до якого ОСОБА_1 придбав земельну ділянку площею 0,1277 га, кадастровий номер :04:012:0061, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, сплативши продавцю ОСОБА_6 35 500 гривень (а.с. 15-16).

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 054969, виданим відділом земельних ресурсів у Запорізькому районі 01 жовтня 2008 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1277 га, кадастровий номер :04:012:0061, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 20-21).

За змістом свідоцтва про право на нерухоме майно від 20 вересня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Балабинської селищної ради, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Відповідно до відомостей, які містяться у витягу про державну реєстрацію прав № 35836705 від 12 жовтня 2012 року, право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_1 у ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 18).

За змістом інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 327180931 від 28 березня 2023 року та № 327179499 від 28 березня 2023 року житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 100-101, 106-107).

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що земельна ділянка та житловий будинок АДРЕСА_1 набутий у власність ОСОБА_1 у період шлюбу із ОСОБА_3 .

Матеріали справи містять:

копію договору купівлі-продажу квартири від 26 квітня 2005 року, за умовами якого ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_2 за 63 883,00 грн.(а.с.112);

лист приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. № 09/01-16 від 28 березня 2023 року, за змістом якого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. 15 лютого 2007 року за реєстровим № 349 було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 відповідно до якого продавець ОСОБА_1 , продав, а покупець ОСОБА_7 придбав зазначену квартиру, яка належала покупцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 25 червня 2003 за реєстром 2-2205, та на підставі свідоцтва про право власності, виданого Орджонікідзевською районною адміністрацією 29 липня 1998 року за № 105р. За домовленістю сторін купівля-продаж здійснювалась за 227 250,00 грн.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами шостою, сьомою статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.

Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19, провадження № 61-18866св21, від 02 серпня 2022 року у справі № 760/23279/20, провадження № 61-19299св21.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 підтвердив, що:

- у період з 2002 року по 2012 рік, тобто під час придбання подружжям спірного нерухомого майна, він працював на трьох роботах, позивач також працювала, починаючи з 2004 року та навіть під час декретної відпустки

- у 2006 році позивач отримала кредитні кошти для придбання будинку у АДРЕСА_4 , який у подальшому продали у 2008 році;

- земельну ділянку, на який побудовано спірний будинок, придбали за спільні кошти.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відповідачем не доведено той факт, що спільних коштів подружжя не вистачало на будівництво спірного будинку, а також не надано доказів на підтвердження того, що під час будівництва витрачались власні кошти відповідача та розмір цих витрачених ОСОБА_1 коштів.

Враховуючи час продажу відповідачем квартир (2005 та 2007 роки), а також період будівництва (2008-2012 роки) та відсутність будь-яких доказів вкладення зазначених коштів саме на побудову спірної нерухомості, посилання відповідача на витрачання його особистих коштів суд першої інстанції обґрунтовано вважав припущенням.

За приписами статті 43 ЦПК України учасники справи користуються правами на власний розсуд, та мають право надавати пояснення суду, подавати заяви та клопотання.

Матеріали справи не містять заяв та клопотань відповідача щодо витребування довідок уповноважених органів на підтвердження отриманих подружжям доходів за період з 2002 року по 2012 рік, копії договору кредитного договору, за твердженням відповідача укладеного позивачкою у 2006 році, а також договору купівлі-продажу будинку у АДРЕСА_4 , який за поясненнями ОСОБА_3 був придбаний за спільні кошти подружжя та проданий з метою вкладення отриманих від продажу коштів в будівництво спірної нерухомості.

Відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24 травня 2001 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за №58/5773 (зі змінами та доповненнями), матеріали конструктивних елементів та рік побудови будинків господарських будівель та споруд вказує заявник.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, технічного паспорта на жилий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.46-52), та не спростовано сторонами, під час складання технічного паспорту на зазначений жилий будинок, експертиза щодо року побудови складових домоволодіння не проводилась, відомості щодо матеріалів конструктивних елементів та рік побудови будинку, які відображені у паспорті, вказував замовник ОСОБА_1 .

Будь - яких клопотань щодо проведення відповідної судової експертизи з метою встановлення матеріалів конструктивних елементів, року побудови будинку, господарських будівель та споруд, вартості будинку, господарських будівель та споруд відповідачем не заявлялось ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

З позовними вимогами про збільшення частки майна ОСОБА_1 до суду не звертався.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 вересня 2023 року

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова