КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 520/9918/14-ц
Провадження № 2-п/947/16/23
УХВАЛА

14.09.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 10.02.2015 року по цивільній справі №520/9918/14-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

06.01.2023 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла заява представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 10.02.2015 року по цивільній справі №520/9918/14-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування заяви, представник позивача посилається на те, що його не було належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, оскільки він не проживав за адресою: АДРЕСА_1 , за якою судом здійснювалось його сповіщення. За наслідком чого представник відповідач вважає, що відповідач був позбавлений права на надання заперечень проти позову та доказів, які мають важливе значення для розгляду цієї справи. Також, представник вказує, що відповідач не був обізнаний з вказаним заочним рішенням суду, яке оскаржується, про яке дізнався лише під час розгляду справи №521/17091/20, яка перебуває в провадженні Малиновського районного суду міста Одеси.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаною заявою розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою суду від 09.01.2023 року вказану заяву прийнято до розгляду та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

В судовому засіданні 13.02.2023 року судом встановлено, що у відповідності до довідки архіваріуса Київського районного суду міста Одеси Д.Р.Яременко від 09.01.2023 року матеріали цивільної справи №520/9918/14-ц, знищено за терміном зберігання. За наслідком чого, судом в судовому засіданні було встановлено, що судове провадження по цивільній справі №520/9918/14-ц, є втраченим.

У зв`язку з чим, 13.02.2023 року Київським районним судом міста Одеси під час розгляду вказаної заяви постановлено ухвалу про відновлення втраченого судового провадження за ініціативою суду по цивільній справі №520/9918/14-ц.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, цивільну справу за вказаною заявою було розподілено судді Коваленко О. Б.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 23.02.2023 року прийнято вказану заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце судового засідання з повідомленням сторін по справі.

За наслідком розгляду справи, Київським районним судом міста Одеси 23.05.2023 року постановлено ухвалу суду, якою частково відновлено втрачене провадження по цивільній справі №520/9918/14-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в частині в частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.02.2015 року по цивільній справі №520/9918/14-ц.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15.08.2023 року поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 14.09.2023 року.

Також, 20.03.2023 року до суду надійшов відзив на зазначену заяву від представника АТ КБ «Приватбанк», в якому представник просить суд відмовити у задоволенні заяви, з підстав її необґрунтованості та безпідставності.

У судове засідання призначене на 14.09.2023 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.1 ст.287 ЦПК України, заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

На підставі вказаної норми закону, судом було ухвалено провести розгляд справи за наявною явкою сторін по справі в судовому засіданні 14.09.2023 року.

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №947/9918/14-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За наслідком розгляду вказаної справи, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.02.2015 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, задоволено. В рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості в розмірі 32108,26 доларів США, що складає 256545,00 гривень, за договором про надання кредиту №ODH0GF01420096 від 20.09.2005 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, який належить відповідачу, а саме на квартиру загальною площею 42.80 кв.м., жилою площею 28.00 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № ODH0GF01420096 від 20.09.2005 р.) ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладеним від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дії щодо користування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дії щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір в розмірі 2565,45 гривень.

06.01.2023 року, ОСОБА_3 , через представника адвоката Тута І.В., звернувся до Київського районного суду міста Одеси з цією заявою про перегляд вказаного заочного рішення суду по цивільній справі №520/9918/14-ц.

Відповідно до ч.1 ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач:

- не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також,

- не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і

- докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Отже, з аналізу вказаної норми законодавства вбачається, що для скасування заочного рішення суду необхідно встановити не лише поважність причин неявки відповідача у судове засідання та не надання відзиву, а й те, що аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення. Лише при встановленні цих умов в сукупності у суду є підстави для скасування заочного рішення суду.

Таким чином, підставою для скасування заочного рішення може бути тільки наявність одночасно усіх умов, встановлених ч. 1 ст. 288 ЦПК України, а саме: доведеність обставин, що: відповідач не з`явився в судове засідання, не повідомив про причини неявки і не подав відзив з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, статтею 284 ЦПК України передбачено, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Положеннями ст. 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог, передбачених ст. 127 ЦПК України суд, за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідачу, який не з`явився в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу (ч. 1 ст. 283 ЦПК України).

Пунктом 1 ч. 6 ст. 272 ЦПК України визначено, що днем вручення судового рішення є день вручення судового рішення під розписку.

Виходячи з принципу змагальності в цивільному процесі, прав та обов`язав сторін у справі, визначених ЦПК України, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк на звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.

У разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку.

Поважними причинами можуть визнаватись лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Перелік поважних причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Цивільним процесуальним кодексом України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

У пункті 47 рішення у справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що рішення про поновлення строку на оскарження може порушити принцип правової визначеності та свобода розсуду судів при вирішенні питання про поновлення не є необмеженою. У кожному випадку суди мають встановлювати, чи виправдовують причини поновлення строку на оскарження втручання у принцип остаточності судового рішення.

Дотримання строків є однією з гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

Дослідивши матеріали відновленого втраченого судового провадження по цивільній справі №520/9918/14-ц не вбачається можливим встановити, що ОСОБА_1 отримував копію заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 10.02.2015 року по цивільній справі №520/9918/14-ц.

Разом з тим, з поданих особисто представником до заяви про перегляд заочного рішення суду доказів вбачається, що в провадженні Малиновського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №521/17091/20 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору розірваним.

За наслідком розгляду вказаної справи, 31.05.2021 року Малиновським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь Акціонерного комерційного банку «Приватбанк» заборгованість у розмірі 5281,49 (Долари США), що за курсом 28,11 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.01.2020 року складає 148462,68 грн. станом на 18.09.2020 р. за кредитним договором № ODН0GF01420096 від 20.09.2005 року, що складає 3 % річних від простроченої суми. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 судові витрати в рівних частках по оплаті судового збору в сумі 2226,94 грн.

З вказаного рішення суду вбачається встановленим судом, що під час розгляду цивільної справи, ОСОБА_1 звертався під час розгляду справи зі зустрічним позовом, в якому обґрунтовуючи свої вимоги посилався на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року у справі № 520/9918/14-ц, за позовом ПАТ «КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, було задоволено позовні вимоги банку та надано право на реалізацію (продаж) без участі ОСОБА_1 об`єкту нерухомою майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі викладеного, судом встановлено, що станом на час розгляду цивільної справи №521/17091/20, як і на момент ухвалення Малиновським районним судом міста Одеси 31.05.2021 року рішення суду за наслідком розгляду вказаної справи, ОСОБА_1 був обізнаний з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року у справі № 520/9918/14-ц та наслідками його результатів.

Однак, вказана заява про перегляд заочного рішення суду подана до суду лише 06.01.2023 року, тобто з пропуском строку в майже два роки.

За наслідком чого, доводи заявника про поважність пропуску строку на звернення з цією заявою, є безпідставними, необґрунтованими та не заслуговують на увагу.

Будь-яких поважних підстав для пропуску вказаного строку та існування будь-яких перешкод у зверненні до суду з цією заявою останнім не наведено та доказів не надано.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Вищевказані норми процесуального права, сторони мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки.

З урахуванням викладеного, враховуючи обізнаність заявника про ініційоване відносно нього судове провадження, ухвалення Київським районним судом міста Одеси заочного рішення суду від 10.02.2015 року по справі №520/9918/14-ц, процесуальну поведінку останнього, яка не спрямована на сприяння розгляду справи у встановлені законом строки, приймаючи, також, що у відповідності до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд вважає доводи заявника про наявність поважних причин пропуску строку на звернення до суду з цією заявою, необґрунтованими та безпідставними.

Також, судом враховуються висновки Верховного Суду викладені у постанові від 25.02.2020 року по справі № 755/5323/16-ц та у постанові від 16.12.2019 року по справі № 286/1130/13-ц, в яких Суд акцентував увагу на тому, що безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні клопотання про поновлення строку слід відмовити.

Вирішуючи питання поновлення строку на звернення до суду з одночасним вирішенням питання про перегляд заочного рішення, суд виходить з наступного.

Процесуальний закон не передбачає, що суд, розглянувши належно оформлену заяву про перегляд заочного рішення (зокрема на предмет того, чи є підстави у зв`язку з пропуском строку на її подання розглядати цю заяву по суті), може вчинити інші дії, ніж передбачені у частині третій статті 287 ЦПК України. Тому у випадку, якщо суд вважатиме неможливим поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, він має залишити її з цієї підстави без задоволення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).

З огляду на наведені приписи у випадку, якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та з цієї причини залишив без задоволення останню, особа може оскаржити в апеляційному порядку заочне рішення, обґрунтувавши, зокрема, поважність причин для пропуску такого строку. Передбачене у реченні другому частини четвертої статті 287 ЦПК України спеціальне правило про початок відліку строку на апеляційне оскарження заочного рішення застосовне лише до тих рішень, які суд ухвалив за правилами, що діють з 15 грудня 2017 року.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), на яку посилався заявник у касаційній скарзі.

Зазначена правова позиція також підтримана Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 16.02.2023 року у справі №2-7852/11, в якій суд дійшов до висновку про відсутність мотивів для відступу від правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року в справі №214/5505/16 (провадження № 14-74цс21).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зважаючи на викладене, оцінюючі зібрані по справі докази, з урахуванням висновку Верховного Суду, суд вважає, що відсутні правові підстави для поновлення строку ОСОБА_1 на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, що є підставою для залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

При викладених обставинах та керуючись ст.ст. 120-127, 284-288 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку на звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 10.02.2015 року по цивільній справі №520/9918/14-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишити без задоволення.

Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає. Заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та може бути оскаржена разом з судовим рішенням по цій справі.

Повний текст ухвали суду складено 14.09.2023 року.

Головуючий Калініченко Л. В.