Справа № 289/1349/23
Номер провадження 2/289/430/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2023 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Кириленка О.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача три відсотки річних у розмірі 665 грн., збитки від інфляційних втрат в сумі 3899,74 грн., а також судові витрати у розмірі 858,88 грн. і витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 08.07.2021 з відповідача на користь позивача стягнуто страхове відшкодування в порядку регресу в розмірі 8906,42 грн., а також судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. та сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. Згідно Автоматизованої системи виконавчих проваджень 23.11.2021 державним виконавцем Коростишівського ВДВС у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відкрито виконавче провадження №67604567, з приводу виконання вказаного судового рішення. Однак, до теперішнього часу присуджену суму відповідач позивачеві не сплатив, в зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача зазначену вище суму за невиконання зобов`язання.

Ухвалою від 13.07.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання без виклику сторін (а.с. 28).

Судом сторонам було направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі, а відповідачу також надіслано і копію позову з додатком, однак направлена йому поштова кореспонденція повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 32).

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, клопотань про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 7 ч. 13 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають право на повний доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону.

Законом передбачено, що суд який розглядає справу, може самостійно при здійсненні судочинства використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру, на який сторона у справі посилається як на доказ для доведення певних обставин.

Так, судом встановлено, що рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 08.07.2021 з відповідача на користь позивача стягнуто страхове відшкодування в порядку регресу в розмірі 8906,42 грн. та судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. та сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. (а.с. 4-5).

На виконання вказаного рішення суду, 23.11.2021 Коростишівським ВДВС у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)відкрито виконавче провадження № 67604567 (а.с. 7, 8).

Вказане рішення пред`явлено до примусового виконання, однак, на даний час не виконано.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦПК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Всупереч положенням ст. ст. 12, 81 ЦПК України відповідач не надав суду належних та об`єктивних доказів на підтвердження того, що ним сплачені кошти за рішенням суду.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у Постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Аналогічні за змістом висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), обставини справи якої схожі із обставинами справи, яка переглядається, щодо виникнення між сторонами на підставі судового рішення грошового зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів на відшкодування шкоди, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків та 3% річних від суми зобов`язання.

Разом з тим, суд не погоджується із періодом, за який позивач ставить питання про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивач зазначає, що цей період становить з 22.12.2020 по 19.06.2023 - з дня, наступного за днем відкриття провадження у справі про стягнення коштів в порядку регресу до дня звернення до суду з цим позовом.

З урахуванням положень частини другої статті 273 ЦПК України, судове рішення у справі №289/1556/20 набрало законної сили 09.08.2021, відтак, саме з цього дня воно є обов`язковим до виконання усіма учасниками. Тому суд дійшов висновку, що право позивача на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних збитків в порядку статті 625 ЦК України виникло з 09.08.2021, а не з дня відкриття провадження у справі №289/1556/20, як зазначає позивач.

За викладених вище підстав, суд дійшов висновку, що за період з 09.08.2021 по 19.06.2023 наявні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 3279,37 грн. та 3 % річних в сумі 497,76 грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим (на 82,76 % від заявлених вимог) задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 710,82 грн., сплачений при зверненні до суду.

При зверненні з позовом у позовній заяві позивачем було зазначено про наявність судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву.

Положеннями ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вказаних вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 листопада 2019 року у справі №902/347/18, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, обсягом та витраченим часом. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Як убачається з матеріалів вказаної заяви, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються доданими до позову копіями: договору про надання правової допомоги від 30.01.2019, додатковою угодою від 13.03.2023, актом здачі - прийняття робіт від 13.03.2023, згідно якого розмір гонорару адвоката становить 4000 грн., платіжної інструкції від 13.03.2023 (а.с. 11, 12, 13, 14, 15, 16).

Отже, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн.

Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 509, 526, 530, 598, 599, 610, 611, 625, 626, 629, 1050 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-89, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 272, 274, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 3279,37 грн. та три відсотки річних від простроченої суми боргу у розмірі 497,76 грн., а всього 3777,13 грн. (три тисячі сімсот сімдесят сім грн. 13 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 710,82 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4000 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О. О. Кириленко