справа № 361/1359/22 головуючий у суді І інстанції Радзівіл А.Г.
провадження № 22-ц/824/6749/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, поданою начальником Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області - Роговою Маргаритою Вікторівною, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,-

В С Т А Н О В И В:

12 квітня 2022 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача в якому просила стягнути з Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області на свою користь 24 514,18 грн. середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення (період з 13.01.2022 року по 11.04.2022 року) та судові витрати, а саме витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. та судовий збір.

Свій позов обґрунтовувала тим, що 04.01.2021 року ОСОБА_1 було прийнято Управлінням соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області на посаду молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання відділу надання соціальних послуг відповідача з 04.01.2021 року. Зокрема відповідно до п. 2 даного наказу відповідачем встановлено позивачу посадовий оклад згідно з штатного розпису, який становить 3 391,00 грн.

17.02.2021 року відповідачем прийнято наказ № 52 «Про попередження працівників відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання відділу надання соціальних послуг управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради про наступне вивільнення» в п. 1 якого зазначено: «Попередити працівників відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання відділу надання соціальних послуг управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради (згідно додатку) про наступне вивільнення у зв`язку з зупиненням роботи відділення (зокрема): ОСОБА_1 - молодшу медичну сестру по догляду за хворими».

Позивач під підпис ознайомилась з вищевказаним наказом № 52 відповідача.

19.05.2021 року відповідачем внесено запис до трудової книжки позивача запис №6 від 19.05.2021 року наступного змісту: «Звільнена з займаної посади у зв`язку з ліквідацією підприємства п. 1 ст. 40 КЗпП, (підстава) наказ від 19.05.2021 № 40-к».

Позивач зазначає, що проведене звільнення, здійснене відповідачем, проведене з грубим порушенням трудових прав позивача, та станом на момент звернення з даним позовом до Броварського міськрайонного суду Київської області, відповідачем не виконано рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.01.2022 у справі №361/5543/21.

Так, зокрема рішенням Броварського районного суду Київської області від 12.01.2022 у справі № 361/5543/21 позов було вирішено задовольнити повністю: визнано незаконним та скасовано наказ Управління соціального захист населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 19 травня 2021 року за № 40-к про звільнення ОСОБА_1 із посади молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання відділу надання соціальних послуг Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області; поновлено ОСОБА_1 на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання відділу надання соціальних послуг Управління соціального захист населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області.

Позивач зазначає, що в порушення вимог ст. 236 КЗпП України щодо негайного виконання, відповідачем, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за рішенням Броварського районного суду Київської області від 12.01.2022 року у справі №361/5543/21 не було виконано станом на момент звернення з цим позовом до суду.

За обставинами справи відповідач одразу був достеменно обізнаний з фактом ухвалення 12.01.2022 року рішення Броварським міськрайонним судом Київської області, оскільки безпосередньо представник відповідача приймав участь в судовому засіданні, а також у відповідь на адвокатський запит повідомив, що питання поновлення на роботі позивача буде виконано згідно чинного законодавства.

Отже, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.01.2022 року про поновлення на роботі підлягало негайному та безумовному виконанню безвідносно до того, чи оскаржуватиметься воно відповідачем.

Середньоденна заробітна плата, що безпосередньо встановлена рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.01.2022 у справі № 361/5543/21 становить 395,39 грн.

Розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення 395,391 * (132+203+224+75) = 24 514,18 грн.

[1] - нарахована середньоденна заробітна плата, що безпосередньо встановлена рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.01.2022 у справі №361/5543/21

[2] - кількість робочих днів у січні 2022 р. (з 13 січня 2022 по 31 січня 2022 року)

[3] - кількість робочих днів у лютому 2022 р. (з 01 лютого 2022 по 28 лютого 2022 року)

[4] - кількість робочих днів у березні 2022 р. (з 01 березня 2022 по 31 березня 2022 року)

[5] - кількість робочих днів у квітні 2022 р. (з 01 квітня 2022 по 11 квітня 2022 року/ до моменту подання позовної заяви).

Беручи до уваги вищевикладене, розмір середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, внаслідок незаконного звільнення відповідачем, становить 24 514,18 грн., який просила стягнути з відповідача.

У подальшому позивач неодноразово збільшувала позовні вимоги і остаточно просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виконання судового рішення, внаслідок незаконного звільнення відповідачем за період з 13.01.2022 року по 29.11.2022 року в розмірі 90 148 грн. 92 коп.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2022 року, з урахуванням ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2023 року про виправлення описки, позов задоволено частково.

Стягнуто з Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 13.01.2022 року по 07.03.2022 року, 31.03.2022 року по 29.11.2022 року в розмірі 83 031 грн. 90 коп.

Стягнуто з Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області на користь позивача ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн.

Стягнуто з Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області на користь держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

У іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, через начальника Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області - Рогову Маргариту Вікторівну, подало апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що поновлення позивача на роботі було неможливим навіть до винесення рішення у вищевказаній справі, внаслідок ліквідації відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання відділу надання соціальних послуг Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради, про що суду було достеменно відомо, а поновити позивача на роботі відповідач не мав і немає на даний час можливості, оскільки відділення стаціонарного догляду припинило свою діяльність, а посад згідно штатного розпису, на які позивач могла бути поновлена на роботу при управлінні - відсутні. Наголошує, що зазначені обставини були предметом дослідження Броварським міськрайонним судом Київської області у справі № 361/5543/21, про що зазначено в описовій частині рішення суду від 12 січня 2022 року у даній справі.

Окрім того, апелянт зазначає, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області суду від 12 січня 2022 року не було оскаржене відповідачем в установлений законом строк у зв`язку з російською агресією, бойовими діями на території громади та окупації, пошкодження об`єктів комунальної власності Великодимерської селищної територіальної громади Броварського району Київської області, часткового руйнування будівлі та пожежі, внаслідок яких сталася пожежа, знищення й пошкодження комп`ютерної техніки та службової документації Управління, що призвело в подальшому, після здійснення заходів з де окупації територіальної громади, до ускладнень, в тому числі, і на сьогоднішній день, у виконанні посадових обов`язків працівниками Управління.

На думку апелянта, при ухваленні рішення у справі № 361/5543/21 від 12 січня 2022 року не було враховано того факту, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд мав визнати звільнення неправильним і зобов`язати власника виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу і одночасно суд мав визначити працівника звільненим за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Апелянт зазначає, що матеріалами справи встановлено, що стягувач в особі ОСОБА_1 до Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області в частині поновлення її на роботі звернулась 26 вересня 2022 року, однак інформація в автоматизованій системі виконавчого провадження щодо боржника Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області з цих підстав відсутня. Звертає увагу, що з автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що Броварським ВДВС у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, в якому стягувачем є ОСОБА_1 та боржник Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області. Наголошує, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2022 року у справі № 361/5543/21 в частині грошових стягнень виконано в повному обсязі. Щодо виконання вищевказаного судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді вказує, що відповідач позбавлений можливості виконати це рішення з незалежних від нього причин.

Апелянт звертає увагу колегії суддів на те, що відповідач скористався можливістю виконати судове рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 , та 21 лютого 2023 року ним було подано до Броварського міськрайонного суду Київської області заяву про зміну способу і порядку виконання рішень суду. Також зазначає, що з метою вирішення даного питання в законному порядку, відповідач мав на меті укласти з ОСОБА_1 мирову угоду, як компроміс у спорі, та викликав до Управління останню, однак на неодноразові виклики ОСОБА_1 до Управління не з`явилась. Апелянт вважає, що такі дії ОСОБА_1 є зловживанням своїми процесуальними правами, що є неприпустимо та є порушенням принципу верховенства права.

Наголошує, що в діях відповідача не вбачається умислу на невиконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та відсутня бездіяльність, оскільки такі дії є неможливими з правової точки зору.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

14 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив позивачки на апеляційну скаргу. У вказаному відзиві позивачка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги та клопотанні про долучення додаткових доказів.

При цьому позивачка зазначала, що відповідачем було порушено вимоги ст. 236 КЗпП України щодо негайного виконання відповідачем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за рішенням Броварського районного суду Київської області від 12 січня 2022 року у справі № 361/5543/21. Станом на 13 квітня 2023 року рішення Броварського районного суду Київської області від 12 січня 2022 року у справі № 361/5543/21 в частині поновлення на роботі не виконано відповідачем.

Позивач наголошує, що за обставинами справи відповідач одразу був достеменно обізнаний з фактом ухвалення 12 січня 2022 року рішення Броварським міськрайонним судом Київської області, оскільки безпосередньо представник відповідача приймав участь у судовому засіданні, а також у відповідь на адвокатський запит повідомив, що питання поновлення на роботі позивача буде виконано згідно чинного законодавства.

Поряд з цим, вказує, що відповідачем жодним чином не спростовано наявність правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15 та Верховним Судом у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц. Також позивач зазначає, що неодноразові запити до відповідача про поновлення позивача на роботі, отримання посадової інструкції та наказу про поновлення на роботі свідчать про готовність позивача приступити до роботи.

Також позивач вказувала, що вона зазнала додаткових судових витрат на професійну правничу допомогу, що пов`язані з розглядом апеляційної скарги. Попередні визначення судових витрат - 10 000 грн.

21 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла відповідь відповідача на відзив позивача на апеляційну скаргу. У вказаній відповіді на відзив на апеляційну скаргу відповідач зазначав, що апелянтом в апеляційній скарзі в повному обсязі зазначено, в чому полягає незаконність та необґрунтованість прийнятого рішення, зокрема, судом першої інстанції з належною повнотою не враховано можливість Управління соціального захисту виконати рішення в частині поновлення позивачки на посаді. Також вказує, що відповідач погоджується з рішенням суду в частині порушень вимог закону при звільненні ОСОБА_1 , про що свідчить виконання в повному обсязі рішення суду в частині грошових стягнень.

Щодо посилань позивачки на правові позиції суду касаційної інстанції апелянт зазначав, що Управління позбавлене можливості в законний спосіб видати наказ про поновлення на роботі ОСОБА_1 , тому зазначені правові позиції не підлягають застосуванню в цьому провадженні.

Апелянт звертав увагу суду на те, що ОСОБА_1 працевлаштована в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( АДРЕСА_1 ), що підтверджується Актом про відмову в отриманні повідомлення від 03 лютого 2023 року, та позивачці неодноразово надсилались листи-повідомлення про прибуття до Управління для виконання рішення суду в частині поновлення її на посаді, однак на неодноразові виклики до Управління вона не з`являється. На думку апелянта, таким чином, позивачка маніпулює своїми правами та обов`язками, що є неприпустимим та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, зокрема, викладеній в постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 240/12764/21, в якій колегією суддів звернуто увагу на те, що затримка виконання судового рішення за своєю суттю носить компенсаційний характер заходів відповідальності для органу, який незаконно звільнив працівника, водночас Верховний Суд вважає, що працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 711/5884/17, апелянт зазначав, що оскільки ОСОБА_1 працевлаштована, то стягненню підлягає не весь заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, а лише його різниця з заробітком, який позивач отримувала на іншому робочому місці у спірний період.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи ціну позову та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.01.2021 року ОСОБА_1 було прийнято Управлінням соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області на посаду молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання відділу надання соціальних послуг відповідача з 04.01.2021 року. Зокрема відповідно до п. 2 даного наказу відповідачем встановлено позивачу посадовий оклад згідно з штатного розпису, який становить 3 391,00 грн.

17.02.2021 року відповідачем винесено наказ № 52 «Про попередження працівників відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання відділу надання соціальних послуг управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради про наступне вивільнення» в п. 1 якого зазначено: «Попередити працівників відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання відділу надання соціальних послуг управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради (згідно додатку) про наступне вивільнення у зв`язку з зупиненням роботи відділення (зокрема), ОСОБА_1 - молодшу медичну сестру по догляду за хворими» .

Позивач під підпис ознайомилась з вищевказаним наказом № 52 відповідача.

19.05.2021 року відповідачем внесено запис до трудової книжки позивача запис №6 від 19.05.2021 наступного змісту: «Звільнена з займаної посади у зв`язку з ліквідацією підприємства п. 1 ст. 40 КЗпП, (підстава) наказ від 19.05.2021 № 40-к».

Позивач у березні 2021 року звернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області до відповідача в якому просила суд визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 , здійснене Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, згідно наказу від 19.05.2021 № 40-к; поновити позивача на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання 5 відділу надання соціальних послуг Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, судові витрати та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.01.2022 року у справі № 361/5543/21 позов було задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано наказ Управління соціального захист населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області від 19 травня 2021 року за № 40-к про звільнення ОСОБА_1 із посади молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання відділу надання соціальних послуг Управління соціального захист населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області; поновлено ОСОБА_1 на посаді молодшої медичної сестри з догляду за хворими відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання відділу надання соціальних послуг Управління соціального захист населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області; стягнуто з Управління соціального захист населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області на користь ОСОБА_1 64 448 грн. 57 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу; допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 9 489 грн. 36 коп. Також зазначено, що рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 підлягає негайному виконанню.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи судом встановлено, що дійсно станом на день звернення до суду із вказаним позовом 11 квітня 2022 року рішення суду в частині поновлення на роботі позивача відповідачем не виконано. Вказану обставину не заперечувала і представник відповідача у судовому засіданні. При цьому суд першої інстанції вважав обґрунтованими і такими, що заслуговують на увагу доводи представника відповідача про неможливість з об`єктивних причин виконати рішення суду за період з 7 березня по 1 квітня 2022 року. Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення з Управління соціального захист населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 13.01.2022 року по 07.03.2022 року, та з 31.03.2022 року по 29.11.2022 року.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн. виходячи із того, що вказана справа є незначної складності, адвокат вже приймала участь у розгляді цивільної справи за № 361/5543/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому була обізнана із обставинами справи, крім того суд звертає увагу на те, що у розрахунку платної правової допомоги до договору про надання правової (правничої) допомоги від 26.03.2021 року складеного 05 липня 2022 року не вказаний час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг), що ставить під сумнів нарахований розмір за надану правову (правничу) допомогу у сумі 10 000 грн.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України).

Згідно зі статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частин 1-3 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі є видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», не встановлює порядку виконання відповідного рішення.

Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, провадження № 61-39740св18 та від 15 червня 2022 року у справі № 209/1944/18, провадження № 61-16466св20.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка» (синонім - зволікання), за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (див. постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15).

У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) вказано, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня.

Аналогічного по суті висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

У постановах Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 760/4080/19 (провадження № 61-9866св20) та від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19 (провадження № 61-17899св20) зазначено, що за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18). Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України).

Як було встановлено судом першої інстанції, станом на день звернення до суду із вказаним позовом 11 квітня 2022 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.01.2022 року у справі № 361/5543/21 у частині поновлення на роботі позивача відповідачем не виконано.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визнання обґрунтованими і такими, що заслуговують на увагу доводи представника відповідача про неможливість з об`єктивних причин виконати рішення суду за вказаний період з 7 березня по 1 квітня 2022 року.

Поряд з цим, щодо доводу апелянта про неможливість виконання судового рішення у зв`язку з припиненням діяльності відділення стаціонарного догляду для постійного або тимчасового проживання відділу надання соціальних послуг управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради колегія апеляційного суду зазначає про таке.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 (провадження № К/9901/21219/18) зазначено, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.

У справі, яка переглядається в разі скорочення (виведення зі штатного розпису) посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену (виведену) посаду, що і було б належним виконанням з його боку рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 721/910/19 (провадження № 61-4490св21).

При цьому сам по собі факт виконання працівником трудових обов`язків на нерівнозначній посаді, незалежно від наявності чи відсутності згоди цього працівника з наказом роботодавця про його призначення на таку посаду, не є належним виконанням з боку роботодавця рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Лише оформлена належним чином (відповідна заява, погодження з наказом про призначення на іншу посаду, ознайомлення під особистий підпис з посадовою інструкцією тощо) згода працівника з рішенням роботодавця про його поновлення на нерівнозначній посаді може бути підтвердженням наміру такого працівника продовжити трудові відносини на запропонованих роботодавцем умовах праці та відсутності в роботодавця обов`язку нести відповідальність, визначену статтею 236 КЗпП України.

Самостійне визначення роботодавцем відповідної посади як рівнозначної не може свідчити, що така посада відповідає вищенаведеним критеріям, у зв`язку з чим за наявності між сторонами суперечностей з цього приводу саме на суд покладається обов`язок встановити та надати юридичну оцінку таким обставинам.

Апеляційний суд також бере до уваги, що Броварський міськрайонний суд Київської області, відмовляючи ухвалою від 07 квітня 2023 року у задоволенні заяви Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області про зміну способу виконання судового рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.01.2022 року, також зазначав, що Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, як юридична особа не припинила свою діяльність, а тому у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен відновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду.

Апелянтом не зазначено об`єктивних та непереборних причин неможливості вчинення таких дій з метою виконання судового рішення, так як припинення діяльності структурного підрозділу відповідача не може свідчити про неможливість виконання рішення суду, оскільки відповідач-роботодавець не був ліквідований.

Також апеляційним судом розцінюються критично доводи апелянта стосовно викликів позивача для врегулювання питання, оскільки факт виконання рішення суду ототожнюється з виданням наказу про поновлення та допущенням працівника безпосередньо до виконання обов`язків за посадою. Жодного повідомлення позивача відповідачем про прийняття такого наказу та необхідність приступити до виконання обов`язків на будь-якій посаді (рівнозначній чи нерівнозначній) матеріали справи не містять. Крім того, з долучених до апеляційної скарги листів вбачається, що всі вони датовані після 29 листопада 2022 року, а отже не можуть свідчити про намагання відповідача врегулювати спірні питання щодо виконання рішення суду та поновлення позивача на посаді до звернення позивача до суду з даним позовом (12 квітня 2022 року).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 13.01.2022 року по 07.03.2022 року, та з 31.03.2022 року по 29.11.2022 року.

Щодо доводів апелянта з приводу необхідності стягнення різниці між середнім заробітком та заробітною платою за період невиконання рішення суду, оскільки позивач працевлаштована в іншому місті, то вони не можуть бути прийняті до уваги апеляційного суду оскільки жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження цих обставин матеріали справи не містять, а отже такі доводи є лише припущенням, на якому не може ґрунтуватися судове рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують, і не можуть бути визнані підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, тому апеляційним судом відхиляються як неспроможні.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, подану начальником Управління соціального захисту населення Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області - Роговою Маргаритою Вікторівною, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2022 року - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова