Дата документу 13.09.2023 Справа № 332/1618/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/1618/22 Головуючий у 1-й інстанції: Ретинська Ю.І.
Провадження №22-ц/807/1793/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Бабіч Сергія Анатолійовича на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Заводський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про оспорювання батьківства та виключення запису про батька про народження дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Заводський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про оспорювання батьківства та виключення запису про батька про народження дитини.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_3 ) народила доньку ОСОБА_4 , про що 22 грудня 2005 року відділом реєстрації актів громадянського стану Заводської районної адміністрації м Запоріжжя, складено відповідний актовий запис № 553. Держана реєстрація народження дитини проведена відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. За вказівкою матері, батьком записаний ОСОБА_5 . Відтак у свідоцтві про народження дитина була записана як ОСОБА_6 .

14 лютого 2014 року Заводський відділ державної реєстрації акців цивільного стану Запорізького Міністерства юстиції України зареєстрував шлюб між ним та ОСОБА_7 .

З відповідачкою він був знайомий та перебував у відносинах досить тривалий час. Він вважав, що є батьком доньки ОСОБА_8 , тому вже після реєстрації шлюбу 18 березня 2014 року разом із відповідачкою вони звернулися до Заводського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького Міністерства юстиції зі спільною заявою про визнання його батьківства відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В останній час він став помічати, що схожість між ним та донькою ОСОБА_9 не має, почав переглядати фото родичів своїх та ОСОБА_8 , та не виявив жодної схожості. Також, з усних розмов з відповідачкою на теперішній час у нього є підстави вважати, що він все ж таки не є біологічним батьком дитини.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд виключити відомості про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , записаного батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та внести відповідні зміни до актового запису про народження № 553 від 22 грудня 2005 року. А також стягнути з відповідача на користь позивача витрати за проведення генетичної експертизи, орієнтовано 13 000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , представник, адвокат Бабіч Сергій Анатолійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції ухваливши незаконне рішення, безпідставно не задовольнив позовні вимоги у повному обсязі, єдиною підставою звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про оскарження батьківства стала в 2022 році сварка, за якої ОСОБА_2 повідомила його, що він не являється біологічним батьком дитини. Суду слід було ставитись критично до показань свідків зі сторони ОСОБА_2 , оскільки вони фактично нічого не знають щодо відносин сторін, реєстрації дитини та взагалі плутались в показах та повідомили суд ті обставини, які вказала їм ОСОБА_2 . До свідчень дитини ОСОБА_9 слід відноситьсь критично, оскільки вона являється зацікавленою особою. Напроти, свідки, з його сторони підтвердили, що на момент реєстрації дитини ОСОБА_8 в 2014 році, (себе як батьком) ОСОБА_1 , дійсно вважав себе біологічним батьком дитини, тому не вагався з цим. Те, що він не є біологічним батьком підтверджується висновком експерта №3474 (ім)/2739 (мг), яким встановлена відсутність кровного споріднення між ОСОБА_1 та дитиною ОСОБА_9 . Оскільки сторони перебували у відносинах, ще з раннього віку, переглянуті фото позивача з відповідачем, фото з дитиною, фото відпочинку на морі тощо, з яких вбачається, що позивач мав всі підстави вважати дитину ОСОБА_4 своєю дитиною, та дійсно перебував у відносинах з відповідачем. Обставини щодо обізнаності позивача про відсутність кровного споріднення між ним та дитиною відповідачем не доведена та реєструючи дитину він був впевнений, що являється біологічним батьком дитини.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Заводський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до вимог процесуального законодавства до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності третьої особи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду мотивоване тим, що об`єктивні обставини справи, які встановлені судом з наданих документів, доказів, пояснень сторін, свідчать про те, що на момент державної реєстрації, позивач знав, що він не є біологічним батьком дитини, а тому не має права оспорювати батьківство відповідно до положень ч.5 ст.136 СК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно Заводським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, 14 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 укладено шлюб, який зареєстровано Заводським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 21 (а.с.13).

Відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого 18 березня 2014 року повторно, серії НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася у м. Запоріжжі, про що 22 грудня 2005 року здійснено відповідний актовий запис № 553, у відповідній графі міститься запис про ОСОБА_1 , як батька дитини, та ОСОБА_2 , як матір дитини (а.с.6).

Як встановлено судом за даними повного витягу про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , № 2 від 25 листопада 2021 року, відомості про дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; відомості про батька ОСОБА_5 , підстава запису відомостей про батька: ч. 1 с т. 135 СК України (за вказівкою матері). Внесення відомостей про визнання батьківства з підстави спільної заяви матері та батька про визнання батьківства від 18 березня 2014 року. Суть змін: відомості про прізвище з « ОСОБА_3 » змінено на « ОСОБА_11 », відомості про батька з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_11 », з « ОСОБА_12 » та « ОСОБА_13 », з « ОСОБА_14 » на « ОСОБА_15 », відомості про батька дата народження змінено на « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (а.с.7-9).

Під час розгляду справи за клопотанням ОСОБА_1 та за ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2022 року була проведена судово-генетична експертиза, проведення якої було доручено експертам Комунальної установи Запорізького обласного бюро судово-медичної експертизи Запорізької обласної ради (а.с.22-24, 47-48).

Відповідно до Висновку експерта № 3474 (ім) / 2739 (мг) встановлена відсутність кровного споріднення між заявником ОСОБА_1 та дитиною ОСОБА_9 (а.с.78-81).

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 13 СК України).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя статті 150 СК України).

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України).

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України).

Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 126 СК України).

Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (частини перша та друга статті 136 СК України).

Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком (згідно із частиною п`ятою статті 136 СК України).

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав (частина перша статті 22 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398-VI "Про державну реєстрацію актів цивільного стану").

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК України), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126, 127 СК України.

Згідно із пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (стаття 136 СК України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

ЄСПЛ зазначив у справі "Йевремович против Сербії", що у відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини ("Jevremovic v. Serbia", заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Задоволення позову позивача призведе до скасування відповідних зобов`язань позивача перед дитиною. З огляду на це, зазначені апеляційним судом сумніви в законності рішення суду першої інстанції та їх підстави, судове рішення апеляційного суду не може вважатися таким, що відповідає вимогам ЦПК України.

За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.

Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 11 січня 2023 року у справі № 172/1206/21 (провадження № 61-9183св22), від 20 березня 2019 року у справі № 127/25686/17 (провадження № 61-43951св18), від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц (провадження № 61-38660св18), від 22 грудня 2020 року у справі № 127/25686/17 (провадження № 61-13452св19), від 05 лютого 2021 року в справі № 615/483/20 (провадження № 61-17337св20).

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (згідно із частиною першою статті 264 ЦПК України).

За наявним у справі повним витягом про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , № 2 від 25 листопада 2021 року, слідує, що відомості про дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; відомості про батька ОСОБА_5 , підстава запису відомостей про батька: ч. 1 с т. 135 СК України (за вказівкою матері). Внесення відомостей про визнання батьківства з підстави спільної заяви матері та батька про визнання батьківства від 18 березня 2014 року. Суть змін: відомості про прізвище з « ОСОБА_3 » змінено на « ОСОБА_11 », відомості про батька з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_11 », з « ОСОБА_12 » та « ОСОБА_13 », з « ОСОБА_14 » на « ОСОБА_15 », змінено дату народження батька на « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (а.с.7-9).

Перевіряючи законність висновків суду першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що ОСОБА_1 знав, що не є біологічним батьком ОСОБА_9 , оскільки у актовому записі про народження дитини було зазначено зовсім інші відомості про батька, які повністю не співпадають з прізвищем, ім`ям та по батькові ОСОБА_1 .

Крім того, це підтверджується подачею спільної заяви про визнання батьківства лише у березні 2014 року (коли дитині було 8 років) та пред`явлення цього позову після звернення відповідача із позовом про стягнення аліментів з позивача на утримання дитини. Вказані докази підтверджують заперечення відповідача, про обізнаність позивача на час внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини, що він не є батьком.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що ніщо не заважало ОСОБА_1 зробити генетичну експертизу щодо справжності батьківства ОСОБА_1 та ОСОБА_9 (до внесення змін до актового запису про народження ОСОБА_6 ) перед зверненням до РАЦСу із заявою про визнання батьківства.

Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували його доводи про наявність між ним та ОСОБА_2 близьких стосунків протягом 2004-2005 років.

Напроти, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що у період 2004-2005 років та на момент народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач та відповідач спільно не проживали, спільне господарство не вели, належні та допустимі докази, які підтверджують наявність стосунків, їх характер та тривалість між сторонами до народження дитини у справі не надано.

Доводи позивача, що після народження він цікавився донькою аж до 2014 року, не підтверджено належними та достовірними доказами.

Викладене спростовує доводи позивача про те, що на час реєстрації себе батьком дитини у нього були відсутніми будь-які сумніви щодо батьківства і він беззаперечно знав, що є батьком ОСОБА_9 .

Судова колегія відхиляє твердження апелянта щодо необізнаності останнього з тим, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком дитини ОСОБА_9 , оскільки такий факт не заперечувався відповідачем по справі і об`єктивно підтверджується даними в актовому записі про народження дитини, в якому було зазначено зовсім інші відомості про батька дитини, проте позивач погодився на реєстрацію його батьком за особистою заявою.

Вказані докази підтверджують заперечення відповідача, про обізнаність позивача на час внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини, що він не є батьком.

Отже, не спростовано доводами апеляційної скарги правильні висновки суду першої інстанції, що на момент внесення змін до актового запису про народження неповнолітньої дитини щодо батька позивач знав, що він не є її біологічним батьком. Тому суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині виключення відомостей про батька з актового запису про народження ОСОБА_9 , не зважаючи на доведений факт відсутності кровного споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 на підставі генетичної експертизи, оскільки позивачем не доведено, що саме на момент реєстрації дитини ОСОБА_9 ( ОСОБА_6 ) він не міг не знати, що не є її батьком.

Щодо посилання позивача на пояснення свідків, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки такі пояснення є суб`єктивним сприйняттям останніми обставин справи та не можуть слугувати підтвердженням подробиць особистого життя сторін.

Саме вищезазначені та досліджені судом першої інстанції обставини і докази складають коло джерел обізнаності позивача про відсутність кровного споріднення між ним та дитиною ОСОБА_9 під час подання заяви про визнання батьківства.

Таким чином, посилання апелянта на пояснення свідків зводяться до самостійного тлумачення апелянтом діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

За наведених обставин, апеляційний суд визнає доведеними заперечення відповідача ОСОБА_2 про те, що позивач ОСОБА_1 на час реєстрації у березні 2014 року визнавав себе батьком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за обставинами справи не міг не знати, що він не є біологічним батьком дитини.

Отже, не зважаючи на доведений факт відсутності кровного споріднення між батьком та дитиною, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факт того, що на момент реєстрації дитини він не знав, що не є її батьком.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував належні норми матеріального права, які їх регулюють. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Бабіч Сергія Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 14 вересня 2023 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.