Номер провадження 2/754/2256/23
Справа №754/2666/23
РІШЕННЯ

Іменем України

05 вересня 2023 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретаря судового засідання Нагорної М.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком», про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком», про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.06.2018 року позивач був прийнятий на роботу в Київську міську філію АТ «Укртелеком» на посаду старшого інженера-енергетика м. Київ. Наказом №15-20-01к від 20.01.2023 року, 31.01.2023 позивача було звільнено за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України. Однак наміру звільнятися в позивача не було, а заява про звільнення була написала під психологічним тиском. Оскільки позивач перебував у стані душевного хвилювання у зв`язку з проходженням 6 курсів хіміотерапії в КМКЛ м. Києва. Позивач зазначає, що його звільнили не належним чином, не запропонували посаду, як інваліду 3 групи. Відповідно до психологічного тиску, позивач був змушений брати відпустку за власний рахунок в грудні 2022 року. В січні 2023 року проходив в стаціонарі КМКЛ м. Києва 5 курс хіміотерапії та 6 курс з 25січня по 08 лютого 2023 року. Наказ №15-20-01к від 20.01.2023 про припинення трудового договору не був підписаний особисто позивачем, оскільки 31.01.2023 в день звільнення він перебував в стаціонарі КМКЛ м. Києва. На день звільнення 31.01.2023 розрахункові кошти за січень 2023 не виплачені, а відтак, враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить суд про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді від 28.02.2023 було відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

09.03.2023 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

Ухвалою судді від 10.03.2023 клопотання було задоволено частково.

04.04.2023 на адресу суду надійшли витребувані докази.

Крім того, 04.04.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній зазначає про безпідставність пред`явлених до відповідача вимог. Посилається на те, що обставини викладені в позові не відповідають дійсності дійсно позивач працював на посаді старшого інженера-енергетика. У зв`язку із запланованим на лютий-березень 2023 року майбутнім скороченням чисельності працівників АТ «Укртелеком», керуючись п.2.3. Додатку №2 до Колективного договору, відповідач у січні 2023 року усно, шляхом повідомлення через безпосередніх керівників, запропонував усім працівникам, які підлягали скороченню, звільнитися за угодою сторін (п. 1 ч. І ст. 36 КЗпП) із здійсненням виплати одноразової вихідної допомоги у розмірі 3-х посадових окладів. Отримавши від керівника вищевказану пропозицію, позивач 19.01.2023 звернувся із заявою, відповідно до якої просив відповідача звільнити з роботи 31.01.2023 року з виплатою вихідної допомоги у розмірі 3-х посадових окладів згідно п.2.3 додатку №2 до Колективного договору. Також, в даній заяві позивач просив надіслати на електронну адресу копію наказу про звільнення та повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні. Ознайомившись з вищевказаною заявою, відповідач погодився на припинення 31.01.2023 року між ним та позивачем трудового договору за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП з виплатою передбаченою умовами Колективного договору вихідної допомоги, про що прийнято рішення директором дирекції управління персоналом та організації розвитку АТ «Укртелеком» та зазначено в наказі від 20.01.2023 №15-20-01к. Враховуючи прохання Позивача в заяві на звільнення, відповідач в останній робочий день, а саме: 31.01.2023 надіслав позивачу на його електронну пошту копію наказу від 20.01.2023 №15-20-01к про припинення трудового договору та розрахунковий листок за січень 2023 року, який свідчить про виплату позивачу компенсації відпустки, премії та вихідної допомоги. Крім того, отримання вказаних документів позивачем не заперечується, а навпаки, додана до позовної заяви копія наказу від 20.01.2023 №15-20-01к свідчить про власне отримання позивачем даних документів. У зв`язку з тим, що дата припинення трудових відносин 31.01.2023 припала на період тимчасової непрацездатності позивача, відповідач листом від 21.01.2023 №13/8 повідомив позивача про звільнення та необхідність прибути на підприємство для отримання трудової книжки, зазначивши, що у разі неможливості прибуття особисто, позивач може звернутися письмово з проханням надіслати йому трудову книжку та вказати відповідну адресу. Проте, під час прибуття від 17.02.2023 року в приміщення адміністративної будівлі Київської міської філії АТ «Укртелеком», позивач відмовився від ознайомлення з наказом про припинення трудового договору, від отримання під особистий підпис трудової книжки та довідки про звільнення, про що працівниками було складно Акт фіксації відмови. Оскільки між відповідачем та позивачем є угода про припинення трудового договору у визначений сторонами строк, а саме 31.01.2023, стосовно якого працівник та роботодавець досягли домовленості, зафіксувавши свою згоду у відповідних документах, а саме: в заяві позивача від 19.01.2023 стосовно його звільнення 31.01.2023 з роботи та в наказі АТ «Укртелеком» від 20.01.2023 «15-20-01к про припинення трудового договору з позивачем, відповідач стверджує, що таке припинення було здійснено правомірно та на підставі закону, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

03.05.2023 позивачем подано заперечення на відзив.

Згідно ухвали судді від 05.05.2023 було визначено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.

В судовому засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав, просив про її задоволення, надаючи пояснення посилались на обставини, що викладені в позовній заяві та запереченнях на відзив на позовну заяву.

Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, посилаючись на відзив поданий на позовну заяву.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов наступних висновків.

Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Як встановлено судом, з 15.06.2018 року позивач був прийнятий на роботу в Київську міську філію АТ «Укртелеком» на посаду старшого інженера-енергетика м. Київ.

Наказом відповідача № 15-20-01к від 20.01.2023 року звільнено позивача з 31.01.2023 року за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України.

Одночасно при винесені вказаного наказу було зобов`язано бухгалтерію нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 17 календарних днів відпустки та виплати одноразової вихідної допомоги у розмірі 3-х посадових окладів згідно п.2.3 додатку №2 до Колективного договору ПАТ «Укртелеком».

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до вимог ст. 5-1 КЗпП України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Положенням п. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Така угода сторін передбачає собою наявність вільного волевиявлення кожної зі сторін трудового договору, наявність в сторін трудового договору взаємної згоди, погодження ними умов припинення договору.

В той же час, пропозиція (ініціатива) щодо припинення трудового договору згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України може бути виражена в письмовій або в усній формі. Звернення працівника з заявою про припинення трудового договору має містити в собі прохання про його звільнення за угодою сторін та визначення працівником дати звільнення.

Натомість, оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися виключно у письмовій формі.

Так, згідно з усталеною судовою практикою, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є, по-перше, самостійне волевиявлення працівника про припинення трудового договору, та, по-друге, узгодження сторонами підстав та строку припинення договору.

З урахуванням роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 8 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», визначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Також, листом від 04.04.2014 року за вих. № 60/06/186-14 Міністерством соціальної політики України роз`яснено: звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

1 грудня 2021 р. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 591/1375/19 вказав, що припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

При зверненні до суду з позовом позивач посилається на те, що власного волевиявлення на звільнення у позивача не було, а заяву та угоду про припинення трудового договору він підписав під тиском.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачем 19.01.2023 особисто було написано заяву про звільнення його з роботи 31.01.2023 з виплатою одноразової вихідної допомоги у розмірі 3-х посадових окладів згідно з п.2.3 додатку №2 до Колективного договору ПАТ «Укртелеком».

Відповідно до викладеного у п.2.3 додатку №2 до Колективного договору ПАТ «Укртелеком», працівникам, які звільняються за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпПУ, може бути виплачена одноразова вихідна допомога: - в розмірі 3 (трьох) посадових окладів або тарифних ставок працівника - за рішенням Директора дирекції управління персоналом та організаційного розвитку ПАТ "Укртелеком".

Таким чином, суд дійшов висновку, що звільнення позивача згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України було добровільним і виражало волевиявлення щодо звільнення з роботи за взаємною згодою та домовленістю сторін та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, а анулювання такої домовленості не мало місця.

Жодних належних та допустимих доказів щодо нібито здійснення тиску на позивача, щодо його звільнення немає, що підтверджує факт правомірності звільнення позивача за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Наведена правова позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду, зокрема - постанова від 22.04.2019 року у справі № 759/11508/16-ц, від 27.05.2020 року у справі № 404/6236/19, постанова від 15.07.2020 року у справі № 733/498/17, від 31.08.2020 року у справі № 359/5905/18, від 23.12.2019 року у справі № 233/1563/18, від 24.03.2020 року у справі № 553/629/18, тощо.

Суд не приймає в якості належних доказів вчинення на позивача психологічного тиску з боку відповідача, долучену ним роздруківку його переписки від 29.12.22, з тих підстав, що саме по собі смс-повідомлення про можливість звільнення на певних умовах, суд не розцінює як тиск, а вважає його таким, що містить виключно інформативний характер.

Вся інша додана позивачем роздруківка переписки, містить виключно листи звернення позивача, відсутнє підтвердження отримання та відповідне будь-яке реагування адресатами, а відтак не є належним доказом вчинення психологічного тиску на позивача з метою його звільнення.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи, що судом не встановлено порушення трудового законодавства та законних прав позивача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.43 Конституції України, ст.ст. 5-1, 40, 43, 119, 139, 147, 148, 149, 235, 252 КЗпП України, п. 1 ст. 36, 115, 116, 2371 КЗпП, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273-279, 352, 354 ЦПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком», про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу- залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 15.09.2023.

Суддя: