Номер провадження: 22-ц/813/2053/23
Головуючий у першій інстанції Леонов О. С.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/21773/20

Номер провадження: 22-ц/813/2053/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Власенко С.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, 2) Одеська міська рада,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання незаконним та скасування рішення, за апеляційною скаргою адвоката Лукинюка Володимира Васильовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Леонова О.С. об 11 годині 36 хвилині 21 вересня 2021 року, повний текст рішення складений 04 жовтня 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів №225 від 21.04.1989 року «Про узаконення самовільних будівель у будинку АДРЕСА_1 ».

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що їй, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить домоволодіння, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 є власником - 55/200 часток житлового будинку, житловою площею - 81,9 кв. м., та надвірних споруд, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 08.11.2019 року та витягом про реєстрацію права власності.

05.10.2020 року вона отримала копію позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу - Лічман І.М., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування запису про державну реєстрацію, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування запису про державну реєстрацію, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності, відновлення зруйнованої частини будинку, разом з додатками по справі № 521/13927/20.

З додатків до позовної заяви ОСОБА_2 позивачці стало відомо про існування рішення Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів № 225 від 21.04.1989 року «Про узаконення самовільних будівель у будинку АДРЕСА_1 ».

Виконавчий комітет Малиновської районної ради народних депутатів відповідно до даного рішення вирішив: «1. Узаконити гр. ОСОБА_6 у домоволодінні АДРЕСА_1 житлову пл. 15,7 кв. м., кухню пл. 7,5 кв. м., ванну пл. 2,9 кв.м., коридор пл. 2,8 кв.м., літню кухню Г, навіс Е. 2. Матеріали про притягнення гр. ОСОБА_6 за самовільне будівництво к адмінвідповідальності передати на адмінкомісію виконкома».

ОСОБА_1 вважає дане рішення Виконавчого комітету незаконним, прийнятим всупереч положенням ЦК УРСР та таким, що порушує її права співвласника домоволодіння. Згоду на будівництво житлової кімнати - 15,7 кв. м., кухні - 7,5 кв. м., ванної - 2,9 кв. м., коридору - 2,8 кв. м., літньої кухні Г та навісу Е вона як у 1989 році, так і на час звернення з позовом не надавала.

На момент будівництва цих споруд ОСОБА_7 була власником - 9/100 часток домоволодіння, спадкоємцем яких, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.2014 року, став ОСОБА_2 .

Станом на 1989 рік ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 03.06.1972 року), була власницею - 29/100 часток житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 27.11.1974 року.

Вказані 29/100 частин житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 були відчужені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за договором довічного утримання та догляду від 07.12.2012 року.

Оскаржуваним рішенням Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів № 225 від 21.04.1989 року ОСОБА_9 було узаконено самовільне будівництво в домоволодінні без погодження з іншими співвласниками та всупереч встановленому порядку, що порушує положення ст. ст. 113, 119 ЦК УРСР 1963 року.

Відтак, рішення Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів № 225 від 21.04.1989 року «Про узаконення самовільних будівель у будинку АДРЕСА_1 » є незаконним та підлягає скасуванню (Т. 1, а. с. 2 4).

Позиція учасників справи в суді першої інстанції

Представник відповідача - Одеської міської ради у письмовій позиції, яка за своєю суттю є відзивом на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ..

Представник вказує, що відповідно до ст. 62 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP» від 15.07.1971 року № 24-VIII (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів) виконавчий комітет районної Ради народних депутатів приймає рішення і видає розпорядження в межах повноважень, наданих йому законодавством Союзу PCP і Української PCP.

Згідно зі ст. 63 вищевказаного Закону рішення виконавчого комітету районної Ради народних депутатів приймаються більшістю від загального складу виконавчого комітету і підписуються головою та секретарем виконавчого комітету Ради. Розпорядження виконавчого комітету районної Ради підписуються головою виконавчого комітету Ради. На черговому засіданні виконавчого комітету його голова інформує про розпорядження, видані в період між засіданнями.

Відповідно до ст. 105 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів) господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво або за його рахунок.

Однак, за оскаржуваним рішенням та документів, що стали підставою для його прийняття, відповідні будівлі відповідали вимогам будівельного, пожежного та санітарно-епідеміологічного законодавства.

Так, листом від 27.03.1989 року № 242арх головне архітектурно-планувальне управління виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів повідомило, що приміщення по АДРЕСА_1 відповідають вимогам СНіП-ІІ-60-75хх.

Листом від 15.03.1989 року санепідемстанція Малиновського району повідомила про відсутність заперечень проти узаконення спірних будівель.

Крім цього, листом від 16.03.1989 року № 107 управління пожежної охорони повідомило про те, що спірні будівлі відповідають вимогам пожежного законодавства. Дільничний комітет громадськості Малиновського району листом від 19.03.1989 року повідомив, що стан двору і вулиці нормальний.

Таким чином, отримавши всі необхідні висновки з компетентних органів, які засвідчували можливість узаконення та прийняття в експлуатацію самочинно збудованих будівель, виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів в межах наданих повноважень прийнято оскаржуване рішення.

Посилання позивачки на те, що рішення Виконавчого комітету є незаконним, прийнятим всупереч положенням ЦК УРСР та таким, що порушує її права співвласника домоволодіння, є безпідставними так як обставини справи не свідчать про незаконність прийняття виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів оскаржуваного рішення.

Оскаржуване рішення виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів від 21.04.1989 року № 225 «Про узаконення самовільних будівель у будинку АДРЕСА_1 » за своїм змістом та характеристиками є актом індивідуальної дії, що звернений до окремої фізичної особи, який застосовується одноразово і після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання. Оскільки передбачає конкретні приписи (узаконити гр. ОСОБА_7 в домоволодінні АДРЕСА_1 житлове пл. 15,7 кв. м., кухню пл. 7,5 кв. м., ванну пл. 2,9 кв. м., коридор пл. 2,8 кв. м., літню кухню пл. Г, навіс Е; матеріали про притягнення гр. ОСОБА_7 за самочинне будівництво до адмінвідповідальності передати на адмінкомісію виконкома), звернені до окремих фізичної та юридичної особи - гр. ОСОБА_7 та суб`єкта владних повноважень - адмінкомісїї виконкому Малиновської районної ради народних депутатів, які застосовуються одноразово (передбачають одноразову можливість узаконити самочинно збудовані будівлі та притягнути особу до відповідальності), і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання (більше не створюють будь-яких правових наслідків). У свою чергу, акти індивідуальної дії породжують права та обов`язки тільки того суб`єкта, якому його адресовано. Відсутність у будь-кого прав чи обов`язків у зв`язку із оскарженим актом не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із відповідним позовом. Тобто, предметом оскарження визначено правовий акт індивідуальної дії, який адресований іншій аніж позивачці особі та не передбачає виникнення у останньої будь-яких прав та обов`язків, такий акт не може бути нею оскаржений, що виключає підстави для задоволення заявленого позову про скасування відповідного акту органу місцевого самоврядування.

У своїй позовній заяві позивачка взагалі не зазначає, яким чином оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів, що було прийняте 1989 році, порушені її права та які саме її персоніфіковані суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси порушуються.

Таким чином, Одеська міська рада вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що права позивачки ким-небудь порушені та потребують захисту у спосіб, обраний позивачкою, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Також, Одеська міська рада вважає, що даний позов поданий з формальних підстав через 32 роки після прийняття рішення виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів № 225 від 21.04.1989 року «Про узаконення самовільних будівель у будинку АДРЕСА_1 ».

З 1989 року до моменту звернення до суду з цією позовною заявою позивачка не цікавилась наявністю чи відсутністю у домоволодінні самочинно збудованих будівель та правовими підставами для їх узаконення (Т. 1, а. с. 30 36).

Представник третьої особи ОСОБА_2 адвокат Хижняк А.В. звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Зазначає, що ОСОБА_10 , після якої ОСОБА_1 успадкувала частину майна в спірному домоволодінні та є власником частини вищевказаного домоволодіння, з 1989 року знала про самочинно збудовані споруди і що вони були узаконенні.

Крім того, спірне рішення виконкому також знаходиться в матеріалах цивільної справи №521/20785/16-ц за позовом ОСОБА_10 до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , про спадкування за законом. В матеріалах даної справи міститься висновок від 10.01.2018 року за №38 експерта ОСОБА_11 , який був наданий до матеріалів справи 23.08.2017 року. В матеріалах висновку також міститься дане оспорюване рішення №225 від 21.04.1989 року.

Також до позовної заяви у вищевказаній справі позивачкою була надана копія технічного паспорту від 11.10.2016 року, де зображений технічний план будинку відповідно до узаконених приміщень згідно оскаржуваного Рішення №225 від 21.04.1989 року.

Ні ОСОБА_10 , ні ОСОБА_1 питання про узаконення даних самочинних споруд не заперечувалось, немає ніяких претензій з приводу узаконення даних самочинних споруд.

З будь-якими заяви чи скаргами з приводу будівництва даних споруд чи узаконення даних споруд ніхто нікуди не звертався. Таким чином з вказаних документів вбачається, що співвласники були згодні на узаконення самочинних споруд.

Крім того, 07.12.2012 року ОСОБА_1 був укладений з ОСОБА_3 договір довічного утримання, згідно якого у користування останньому було передано частину домоволодіння. При укладенні вказаного договору надавався технічний паспорт, в якому станом на дату підписання договору вже були зображенні добудовані приміщення. Тобто, 07.12.2012 року позивачці точно було відомо про самочинні будівлі, які побудовані на території за адресою - АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_10 , після якої ОСОБА_1 успадкувала частину майна в спірному домоволодінні, була позивачкою в цивільній справі №521/20785/16-ц, в якій є оспорюване Рішення, що було залучено експертом 23.08.2017 року (Т. 1, а. с. 55 57; 137 - 139).

Представником ОСОБА_2 адвокатом Хижняк А.В. також були подані пояснення, в яких останній просить у задоволенні позову відмовити.

У поясненнях представник вказує, що ОСОБА_2 є власником - 18/100 житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.07.2020 року, право власності на - 55/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. від 08.11.2019 року.

ОСОБА_1 отримала у спадщину за заповітом майно, яке належало ОСОБА_10 , а саме - 17/200 часток житлового будинку розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 08.05.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-1407, зареєстрованого в Спадковому реєстрі Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 08.05.2008 року за №44635997. 19/100 часток житлового будинку розташованого за адресою - АДРЕСА_1 ОСОБА_12 отримала у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 27.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №4352.

Свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видано ОСОБА_10 , свідчить, що на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцем 19/100 житлового будинку та надвірних споруд, житловою площею - 81,9 кв. м, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_13 , 1896 року народження, і яка померла - ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішеннями у справі № 521/4414/14-ц відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_1 про продовження додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_14 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не є спадкоємицею ОСОБА_13 , 1896 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не приймала спадщину - 19/100 житлового будинку та надвірних споруд, житловою площею - 81,9 кв. м, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим свідоцтво про право на спадщину за законом, серія НАС № 151098, про реєстрацію права власності ОСОБА_10 на 19/100 житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_10 . Згідно заповіту від 15.01.2002 року ОСОБА_10 заповіла все своє майно ОСОБА_1 . 08.11.2019 року ОСОБА_12 було видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на наступне майно: - 17/200 часток житлового будинку розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.; - 19/100 часток житлового будинку розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Однак, як було зазначено, майно -19/100 часток житлового будинку розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , яке було зареєстроване за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 27.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №4352, підлягає скасуванню. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що видане 08.11.2019 року ОСОБА_1 , підлягає частковому визнанню його недійсним.

Після того, як ОСОБА_2 була подана позовна заява про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 була подана позовна заява по даній справі, яка ніяким чином не обґрунтована.

Крім того, на момент узаконення самочинного будівництва згідно Рішення №225 від 21.04.1989 року спору між співвласниками домоволодіння не існувало.

ОСОБА_10 , після якої ОСОБА_1 успадкувала частину майна в спірному домоволодінні, є власником частини вищевказаного домоволодіння і з 1989 року знала про самочинно збудовані споруди і що вони були узаконенні.

Ні ОСОБА_10 , ні ОСОБА_1 питання про узаконення даних самочинних споруд, не заперечувалось, не має ніяких претензій з приводу узаконення даних самочинних споруд.

З будь-якими заяви чи скаргами з приводу будівництва даних споруд чи узаконення даних споруд ніхто нікуди не звертався. Таким чином з вказаних документів вбачається, що співвласники були згодні на узаконення самочинних споруд. Таким чином, рішення виконкому Малиновської райради народних депутатів №225 від 21 квітня 1989 року є таким, що повністю відповідає закону і не підлягає скасуванню (Т.1, а. с. 65 70, 140 - 145).

Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в письмових поясненнях, які за своєю суттю є відзивом на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позовної заяви.

Письмові пояснення Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради частково збігаються з письмовими поясненнями Одеської міської ради, щодо правомірності видачі оскаржуваного рішення.

Крім того представник зазначив, що заявлена позовна вимога в сукупності з наведеними у позовній заяві доводами та обґрунтуванням вказує на формальний характер вимоги, заявленої до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, що не направлена на реальний захист порушених прав або інтересів (Т. 1, а. с. 91 98, 103 - 110).

Позиція позивача на відзиви та пояснення на позовну заяву

Адвокат Лукинюк В.В., діючий від імені ОСОБА_1 , в своїх запереченнях вказує, що Виконавчий комітет Малиновської районної Ради народних депутатів при ухваленні спірного рішення не врахував положення ст. ст. 113, 119 ЦК УРСР 1963 року, якими регламентовано порядок володіння, користування, розпорядження майном при спільній частковій власності та збільшення спільного майна співвласниками, порушив права ОСОБА_15 та вийшов за межі наданих законодавством повноважень.

Спірне рішення Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів порушує: 1) фундаментальне право власності (право володіння, користування та розпорядження) всіх співвласників будинку АДРЕСА_1 , у тому числі й ОСОБА_1 , закріплене ст. 86 ЦК УРСР; 2) порядок реалізації права власності, закріплений статтями 113, 119 ЦК УРСР.

У позовній заяві зазначається, що ОСОБА_15 на момент ухвалення спірного рішення була власницею - 29/100 часток житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим, згода ОСОБА_15 , як співвласниці будинку, була обов`язковою для збільшення ОСОБА_7 площі своєї частки будинку.

За відсутності згоди співвласників вказаного будинку, ОСОБА_7 було порушено порядок збільшення спільного майна, встановлений ст. 119 ЦК УРСР.

Крім того, співвласники вказаного будинку були проти та заперечували щодо узаконення ОСОБА_7 самовільної будови, про що свідчить заперечення ОСОБА_16 від 20.03.1989 року, яке знаходиться в матеріалах справи та були надані Одеською міською радою.

Щодо виходу Виконкому Малиновської районної Ради народних депутатів за межі повноважень наданих виконавчому комітету Ради народних депутатів діючим в 1989 році законодавством зазначає наступне.

Відповідно до ст. 62 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP» від 15.07.1971 року № 24-VIII, виконавчий комітет районної Ради народних депутатів приймає рішення і видає розпорядження в межах повноважень, наданих йому законодавством Союзу PCP і Української PCP.

Відповідно до ст. 49 вказаного Закону, виконавчий комітет районної Ради має право вирішувати всі питання, віднесені до відання Ради, за винятком тих, які відповідно до статті 41 цього Закону повинні вирішуватися тільки на сесіях Ради. Повноваження Рад народних депутатів в галузі будівництва, планування і забудови були закріплені в статті 19 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP» від 15.07.1971 року № 24-VIII.

Серед повноважень районної Ради народних депутатів в галузі будівництва, планування і забудови районна, відповідно до п. 7, ст. 19 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP», було призначення у встановленому порядку державних приймальних комісій, розгляд і затвердження актів по прийманню в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів житлово-цивільного призначення, а також участь у прийманні в експлуатацію інших закінчених будівництвом об`єктів, розташованих на території району.

В свою чергу порядок реєстрації співвласником права власності на збільшену ним частку майна, станом на 1989 рік, визначався в пункті 26 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP», затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, згідно якого якщо один з власників спільного будинку з дозволу місцевого органу влади зробив прибудову або перебудову, внаслідок чого належна йому частка в загальній власності змінилась, і ніхто з співвласників цього не оспорює, орган комунального господарства, а де його немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих, за письмовою заявою співвласників і після належної перевірки, на підставі рішення виконкому про зміну часток, які належали співвласникам, і про оформлення права власності в нових розмірах, видає кожному з них замість правовстановлюючих документів, які вони мають, свідоцтва про право особистої власності на відповідну частку будинку (домоволодіння) (додаток N 2, 2-а).

Отже, чинне на момент прийняття спірного рішення законодавство, встановлено, що станом на 1989 рік законодавство УРСР не передбачало ані можливості «узаконення» самочинного будівництва Радами народних депутатів та їх виконавчими комітетами, ані права останніх приймати рішення «про узаконення».

Крім того, відповідно до п. 2, ст. 19 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP», в галузі будівництва, планування і забудови районна Рада народних депутатів здійснює контроль за будівництвом, що ведеться на території району; забороняє або зупиняє будівництво об`єктів житлово-цивільного призначення, якщо воно проводиться з порушенням вимог законодавства.

Тому, з урахуванням положень статей 113, 119 ЦК УРСР, статей 19, 49, 62 Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP», п. 26 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP», затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, за відсутності згоди всіх співвласників будинку АДРЕСА_1 щодо збільшення ОСОБА_7 корисної площі будинку відсутності у Виконавчого комітету Ради народних депутатів повноважень «узаконювати» домоволодіння, у Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів були відсутні правові підстави для прийняття спірного рішення.

Однак, всупереч імперативним положенням ЦК УРСР, Закону УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP», та вищенаведеним обставинам, Виконавчим комітетом Малиновської районної ради народних депутатів було прийнято незаконне рішення № 225 від 21.04.1989 року.

Крім того посилання відповідачів на те, що відповідність узаконених будівель вимог будівельного, пожежного та санітарно-епідеміологічного законодавства, наявність висновків компетентних органів щодо можливості узаконення та прийняття експлуатацію самочинно-збудованих будівель не виключало обов`язок Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів дотримуватись норм положень законодавства, діючого на момент прийняття спірного рішення.

У зв`язку з цим, та з урахуванням положень статей 16, 393 ЦК України, позивач звернулась до суду з позовом. Також, представник позивача вважає за необхідне спростувати твердження відповідачів, що спірне рішення не порушує прав позивачки. Так, відповідно до рішення Товаришеського суду при ЖЕК-68 Іллічівського р-ну м. Одеси від 17.11.1975 року, судом встановлено, що ОСОБА_17 син ОСОБА_13 вчинив протиправні дії щодо її майна, а тому зобов`язаний поновити порушене розташування кімнат матері. Рішенням Народного суду Іллічівського району м. Одеси від 03.03.1976 року по справі № 2-478 позов ОСОБА_13 та ОСОБА_18 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_19 про виселення задоволено. Також представник позивача вважає, що оскаржуване рішення не є вичерпаним, оскільки станом на сьогоднішній день право власності на вказане майно не було зареєстровано в передбаченому законодавством порядку.

Також зазначає, що результат виконання або невиконання індивідуального акту не скасовує правових наслідків, спричинених таким індивідуальним актом, в тому числі правових наслідків, завданих третім особам, та не виключає можливості його оскарження.

Крім того, представник позивачки вважає, що не є пропущеним строк позовної давності.

В позовній заяві вказано, що позивачка дізналась про наявність спірного рішення лише - 05.10.2020 року, отримавши та ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_2 у справі № 521/13927/20. До вказаного моменту позивачка не знала і не могла знати про факт прийняття оскаржуваного рішення, оскільки правові наслідки такого рішення, зокрема реєстрація права власності за ОСОБА_7 на узаконене майно, відсутні. У свою чергу відповідачі не доводять того, яким саме чином та з яких причин позивачка повинна була дізнатись або хоча б здогадатись про наявність спірного рішення в момент його прийняття. Тому, з цих причин представник позивача вважає, що строк позовної давності не є пропущеним, а підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутні (Т. 1, а. с. 115 117).

Короткий зміст рішення суду, мотивування його висновків

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2021 рокувідмовлено в задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішення суду мотивоване тим, що Виконавчий комітет Малиновської районної ради народних депутатів приймаючи спірне рішення вийшов за межі своїх повноважень, встановлених у Законі УРСР «Про районну Раду народних депутатів Української PCP».

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що дане рішення Виконавчого комітету незаконне, прийняте всупереч положенням ЦК УРСР та таке, що порушує права співвласника домоволодіння ОСОБА_1 .. Остання згоду на будівництво житлової кімнати - 15,7 кв. м., кухні - 7,5 кв. м., ванної - 2,9 кв. м., коридору - 2,8 кв. м., літньої кухні Г та навісу Е як у 1989 році, так і на час розгляду справи не надавала, хоча станом на 1989 рік ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 03.06.1972 року) була власницею - 29/100 часток житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 27.11.1974 року.

Однак, у зв`язку з пропуском строку позовної давності суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову (Т. 1, а. с. 242 249 б).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Лукинюк Володимир Васильович, діючий від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на помилковість висновків суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності (Т. 2, а. с. 1 - 2).

Узагальнені доводи ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Хижняк А.В., діюча від імені ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.09.2021 року залишити без змін.

Позиція відзиву на апеляційну скаргу збігається з позицією, викладеній у поясненнях на позовну заяву (Т. 2, а. с. 45 53).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.11.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Лукинюка В.В., діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2021 року (Т. 2, а. с. 16 16 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.11.2021 року справу призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 17).

05.09.2022 року від адвоката Хижняк А.В., діючої від імені ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу (Т. 2, а. с. 45 53).

05.09.2022 року від адвоката Хижняк А.В., діючої від імені ОСОБА_2 , надійшло клопотання про витребування доказів (Т. 2, а. с. 65 67).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.01.2023 року задоволено клопотання адвоката Лукинюка В.В., діючого від імені ОСОБА_1 , про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (Т. 2, а. с. 102 103).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.01.2023 року задоволено клопотання адвоката Хижняк А.В., діючої від імені ОСОБА_2 , про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (Т. 2, а. с. 108 109).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.03.2023 року задоволено клопотання адвоката Лукинюка В.В., діючого від імені ОСОБА_1 , про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (Т. 2, а. с. 126 - 127).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.03.2023 року задоволено клопотання адвоката Хижняк А.В., діючої від імені ОСОБА_2 , про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (Т. 2, а. с. 136 - 137).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2023 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Орзіх Вікторії Марківни належним чином завірені матеріали нотаріальної справи, на підставі яких було посвідчено договір довічного утримання від 07.12.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (Т. 3, а. с. 141 - 144).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.05.2023 року виправлено описку в мотивувальній та резолютивній частині ухвали Одеського апеляційного суду від 16.03.2023 року, а саме - вірно вважати прізвище третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - " ОСОБА_3 " замість помилкового - " ОСОБА_3 " (Т. 2, а. с. 151 - 152).

19.05.2023 року від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М. надійшли завірені матеріали нотаріальної справи, на підставі яких було посвідчено договір довічного утримання від 07.12.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (Т. 2, а. с. 169 - 194).

У судовому засіданні адвокат Лукинюк В.В., діючий від імені ОСОБА_1 , просив скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Адвокат Хижняк А.В., діюча від імені ОСОБА_2 , у судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав позицію свого представника.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заяв, клопотань, зокрема про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, багаторазове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3.Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Лукинюка Володимира Васильовича, діючого від імені ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі, визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 08.11.2019 року, посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., зареєстроване в реєстрі № 5072. Відповідно до вказаного свідоцтва позивачка прийняла спадщину від своєї матері ОСОБА_10 , що складається з - 55/200 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 . Вказана нерухомість належала спадкодавцю ОСОБА_10 на праві власності на підставі: - 17/200 часток - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 08.05.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-1407, зареєстрованого в Спадковому реєстрі Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою 08.05.2008 року за №44635997; - 19/100 часток на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. 27.11.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №4352 (Т. 1, а. с. 8).

Позивачка, уклавши шлюб з ОСОБА_20 , змінила своє дівоче прізвище з - « ОСОБА_8 » на - « ОСОБА_21 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 (Т. 1, а. с. 12).

Згідно договору дарування від 27.11.1974 року, посвідченого нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Шустовою Г.І., зареєстрованого в реєстрі № 41, ОСОБА_14 подарувала ОСОБА_18 - 29/100 частин у житловому будинку, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 13).

07.12.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання та догляду, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М., зареєстрований в реєстрі № 1414. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 - 29/100 частин житлового будинку з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 . (Т. 1, а. с. 15 - 16).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.01.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., зареєстрованого в реєстрі № 2-143, ОСОБА_2 прийняв у спадщину після своєї матері ОСОБА_7 - 9/100 часток житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 11).

На підставі заяви ОСОБА_7 Виконавчий комітет Малиновської районної ради народних депутатів виніс рішення № 225 від 21.04.1989 року про узаконення самовільних будівель у будинку АДРЕСА_1 (Т. 1, а. с. 10).

Відповідно до листа від 27.03.1989 року № 242арх головне архітектурно-планувальне управління виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів повідомило, що приміщення по АДРЕСА_1 відповідають вимогам СНиП-ІІ-60-75хх. У листі від 15.03.1989 року санепідемстанція Малиновського району повідомила про відсутність заперечень проти узаконення спірних будівель. Листом від 16.03.1989 року № 107 управління пожежної охорони повідомило про те, що спірні будівлі відповідають вимогам пожежного законодавства, дільничний комітет громадськості Малиновського району листом від 19.03.1989 року повідомив, що стан двору і вулиці нормальний (Т. 1, а. с. 46 - 50).

З наданих представником відповідача Одеської міської ради документів вбачається, що рішення Виконавчого комітету Малиновської районної ради народних депутатів «Про узаконення самовільних будівель у будинку АДРЕСА_1 » було винесено на підставі листів державних органів, відповідно до яких було встановлено, що відповідні будівлі відповідали вимогам будівельного, пожежного та санітарно-епідеміологічного законодавства.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власниками вказаного житлового будинку є: - ОСОБА_1 - власником 55/200 часток житлового будинку; - ОСОБА_2 - власником 9/100 часток житлового будинку; - ОСОБА_3 - власником 29/100 часток житлового будинку; - ОСОБА_4 - власником 17/200 часток житлового будинку (Т. 1, а. с. 5 - 7).

По справі виникли правовідносини щодо спільної сумісної власності.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .. Разом з тим, вважає, що мотивувальна частина рішення суду підлягає зміні.

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття/відхилення аргументів викладених у відзиві на апеляційну скаргу

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 71 ЦК України (в ред. 1963 р.), загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 75 ЦК України (в ред. 1963 р.), позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно ст. 76 ЦК України (в ред. 1963 р.), перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Згідно ст. 80 ЦК України (в ред. 1963 р.), закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Так, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розгляді спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 серпня 2021 року у справі № 461/7741/17 (провадження № 61-18870св20) зазначено, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (у редакції Кодексу, чинній до 15 грудня 2017 року) та статтею 81 цього Кодексу (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Згідно матеріалів справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом - 23.12.2020 року.

Позивачка у позовній заяві зазначає, що станом на 1989 рік ОСОБА_1 була власницею - 29/100 часток житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 27.11.1974 року.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 , як власник частини домоволодіння, знала /та могла довідатись/ про самочинно збудовані споруди та про можливість їх узаконення.

07.12.2012 року ОСОБА_1 був укладений з ОСОБА_3 договір довічного утримання, згідно якого у користування останньому було передано частину домоволодіння.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до копій документів, наданих приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М., на підставі яких було посвідчено договір довічного утримання від 07.12.2012 року, в останніх міститься витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно №365888231 від 06.12.2012 року, в якому міститься посилання на узаконену житлову площу - 15,7 кв. м., відповідно рішення виконкому Малиновської райради від 21.04.1989 р. № 225 (Т. 2, а. с. 176).

Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 при посвідченні договору довічного утримання від 07.12.2012 року знала про наявність оскаржуваного рішення виконавчого комітету. Тому посилання позивачки, що про наявність оскаржуваного рішення дізналась лише 05.10.2020 року спростовується вищевказаним.

Варто відзначити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов`язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначено у низці рішень ЄСПЛ, строки позовної давності забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновки суду першої інстанції, викладені у абзаці мотивувальної частини наступного змісту: «Крім того, ОСОБА_10 , після смерті якої ОСОБА_1 успадкувала частину майна в спірному домоволодінні та є правонаступницею якої, 07.12.2016 року звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна, в матеріалах даної справи міститься висновок «від 10.01.2018 року за №38 експерта ОСОБА_11 (в якому міститься інформація про оспорюване рішення №225 від 21.04.1989 року). Також до позовної заяви в даній справі позивачкою була надана копія технічного паспорту (від 11.10.2016 року), де зображений технічний план будинку з приміщеннями узаконеними згідно оскаржуваного рішення №225 від 21.04.1989 року».

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки, як вбачається з матеріалів справи судом першої інстанції вищезазначена справа не була витребувана та судом не оглядалась, тому посилання в своєму рішенні на докази, які не були оглянуті судом є помилковим.

Таким чином, враховуючи те, що починаючи з моменту виникнення права на звернення до суду із позовом про захист свого порушеного права пройшло більш ніж три роки (як це передбачено ст. 76 ЦК УРСР), а саме - 31 рік, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав пропуску строку позовної давності.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Лукинюка Володимира Васильовича, діючого від імені ОСОБА_1 , є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції частково зроблені на доказах, які не були предметом його дослідження, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції абзацу наступного змісту: «Крім того, ОСОБА_10 , після смерті якої ОСОБА_1 успадкувала частину майна в спірному домоволодінні та є правонаступницею якої, 07.12.2016 року звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна, в матеріалах даної справи міститься висновок «від 10.01.2018 року за №38 експерта ОСОБА_11 (в якому міститься інформація про оспорюване рішення №225 від 21.04.1989 року). Також до позовної заяви в даній справі позивачкою була надана копія технічного паспорту (від 11.10.2016 року), де зображений технічний план будинку з приміщеннями узаконеними згідно оскаржуваного рішення №225 від 21.04.1989 року».

В решті рішення суду необхідно залишити без змін.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Лукинюка Володимира Васильовича, діючого від імені ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2021 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення абзац наступного змісту : «Крім того, ОСОБА_10 , після смерті якої ОСОБА_1 успадкувала частину майна в спірному домоволодінні та є правонаступницею якої, 07.12.2016 року звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна, в матеріалах даної справи міститься висновок «від 10.01.2018 року за №38 експерта ОСОБА_11 (в якому міститься інформація про оспорюване рішення №225 від 21.04.1989 року). Також до позовної заяви в даній справі позивачкою була надана копія технічного паспорту (від 11.10.2016 року), де зображений технічний план будинку з приміщеннями узаконеними згідно оскаржуваного рішення №225 від 21.04.1989 року».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 13 вересня 2023 року

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе