КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Лужецька О.Р.
Єдиний унікальний номер справи № 753/4821/23
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року (з урахуванням доповнень до апеляційної скарги щодо додаткового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року) у справі за позовом об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Нова Хвиля» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій,

встановив:

У березні 2023 року ОСББ «Нова Хвиля» звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ОСББ «Нова хвиля» належним чином виконує перед ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які є співвласниками квартири АДРЕСА_1 своє зобов`язання щодо надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

Проте відповідачі, як споживачі цих послуг за вказаною адресою, неналежно здійснюють їх оплату, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідачів заборгованість за оплату внесків на утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 липня 2019 року по 31 січня 2023 року в сумі 19 176,66 грн, 749,29 грн - втрат від інфляції та 272,90 грн - 3% річних, а всього - 20 198,85 грн та судові витрати.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції17 травня 2023 року представник позивача подав до суду заяву про відмову від позову в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 17 666,82 грн у зв`язку із добровільним погашенням заборгованості відповідачами. Просив стягнути з кожного відповідача суму заборгованості по 1 266,02 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСББ «Нова хвиля» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 17 666,82 грн - закрито.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Нова хвиля» заборгованість за оплату внесків на утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 754,92 грн, витрати від інфляції в розмірі 374,64 грн, 3% річних в розмірі 136,45 грн, судовий збір в сумі 1 073,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 453,68 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСББ «Нова хвиля» заборгованість за оплату внесків на утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 754,92 грн, витрати від інфляції в розмірі 374,64 грн, 3% річних в розмірі 136,45 грн, судовий збір в сумі 1 073,60 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 453,68 грн.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСББ «Нова хвиля» витрати на професійну правничу допомогу в розмрі по 1 000 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У апеляційній скарзі вказують, що суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи, не надав оцінку доводам та поясненням відповідачів. Зазначають, що суд безпідставно прийняв до розгляду заяву про часткову відмову від позову, оскільки вказана заява містила нові вимоги, не заявлені у позові. Посилаються на те, що суд, в порушення норм процесуального права, закривши провадження щодо частини позовних вимог, відразу ухвалив рішення по суті заявлених вимог, а не продовжив розгляд справи. Наполягають на необхідності застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо заборгованості, яка виникла за період з липня 2019 року по лютий 2020 року.

Також стверджують, що розмір витрат на правову допомогу, які стягнув суд, є завищеним, неспівмірним із заявленими позовними вимогами та виконаними адвокатом роботами. Вважають, що витрати у розмірі 407,36 грн, понесені позивачем на отримання довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та оплату адміністративного збору за отримання інформації не є необхідними, оскільки позивач володіє інформацією щодо осіб, які є власниками житлових приміщень у будинку. Звертають увагу суду на те, що надання юридичної допомоги є складовою тарифу по оплаті послуг, які надає ОСББ і заборгованість за якими просив стягнути позивач.

У відзиві позивач ОСББ «Нова хвиля» стверджує, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що відповідачі частково погасили заборгованість вже після звернення позивача до суду із позовом, тому залишок заборгованості, 3% річних, інфляційні нарахування, а також понесені ОСББ «Нова хвиля» судові витрати підлягають стягненню з відповідачів у повному обсязі.

Крім цього, 08 серпня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли доповнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до апеляційної скарги, відповідно до якого апелянти просять суд скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року. Зазначають, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року вже вирішено питання розподілу судових витрат. Вказують, що сукупно розмір стягнутих судових витрат в межах розгляду цієї справи майже втричі перевищує ціну позову.

Доповнення подані протягом тридцяти днів з дня отримання додаткового рішення апелянтами, до доповнень до апеляційної скарги долучені докази направлення копії позивачу, тому суд приймає вказані доповнення до апеляційної скарги до розгляду.

Заперечення щодо доповнень до апеляційної скарги від позивача не надходило.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 20 198,85 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , в рівних частках. (а.с.48-49)

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг, зокрема, послуг з утримання будинку та прибудинкової території, які надаються позивачем за даною адресою.

Відповідно до п.6.2 розділу 6 статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Нова хвиля», затвердженого установчими зборами (протокол №1 від 03.12.2017 р.), співвласник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні платежі: внески утримання будинку та прибудинкової території, цільові внески до фондів та інші, які визначаються органами управління Об`єднання.

Згідно з ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ст. 7 до ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники багатоквартирного будинку, зокрема, зобов`язані: забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку; виконувати рішення зборів співвласників; своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Згідно з ст. 4 ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обгрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Як визначено у ст. 15 ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», власник квартири зобов`язаний: виконувати обов`язки, передбачені статутом об`єднання; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.

Крім того, ст. 10 ЖК України встановлено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію, а ст. 66 ЖК України передбачено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири.

Статтею 151 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Так, ст. 67 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, а ст. 68 ЖК України на власників квартир покладається обов`язок своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово - комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за № 6-59цс13; висновки Верховного Суду/Касаційного цивільного суду у постанові від 10 грудня 2018 року у справі за № 638/11034/15)

Крім того, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем комунальних послуг.

Даним Законом передбачено, що під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг. Цей Закон також передбачає оформлення письмової угоди через посередництво квитанцій та інших розрахункових документів.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає:

забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо;

купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку;

поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги» № 21-89-VІІІ індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги» №2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Згідно з диспозицією зазначеної статті цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За таких обставин, вбачається, що відповідач зобов`язаний сплачувати внески на утримання будинку, а позивач має право вимагати від відповідача виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг.

Відповідно до розрахунку позивача, внаслідок неналежного виконання відповідачами обов`язку щодо оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території, за ними утворилась заборгованість в розмірі 20 198 грн за період з 01 липня 2019 року по 31 січня 2023 року, з яких: 19 176,66 грн - заборгованість за надані послуги, 749,29 грн - втрат від інфляції та 272,90 грн - 3% річних.

Також встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі сплатили заборгованість в розмірі 17 666,82 грн.

У відзиві на позов відповідачі наполягали на застосуванні строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності.

Як визначено статтею 256 ЦК України ,позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, обмежене строком давності право на позов у матеріальному розумінні означає право позивача на судовий захист протягом певного часу, поза межами якого цей захист, за загальним правилом, є неможливим.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Суд звернув увагу, що 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року установлено на всій території Україну карантин.

Дію карантину було неодноразово продовжено:

- з 22 травня до 31 липня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500;

- з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року №641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року №760, від 13 жовтня 2020 року №956, від 9 грудня 2020 року №1236;

- з 19 грудня 2020 року до 30 квітня 2023 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету стрів України від 17 лютого 2021 року №104, від 21 квітня 2021 року №405, від 16 червня 2021 року №611, від 11 серпня 2021 року №855, від 22 вересня 2021 року №981, від 11 жовтня 2021 року №1066, від 20 жовтня 2021 року №1096, від 25 жовтня 2021 року №1102, від 24 листопада 2021 року №1240, від 29 листопада 2021 року №1237, від 2 грудня 2021 року №1246, від 15 грудня 2021 року №1336, від 29 грудня 2021 року №1407 від 30 грудня 2021 року №1432, від 30 грудня 2021 року №1435, від 12 січня 2022 року №1, від 9 лютого 2022 року №140, від 23 лютого 2022 року №229, від 11 березня 2022 року №249, від 18 березня 2022 року №311, від 19 березня 2022 року №318, від 26 березня 2022 року №369, від 26 березня 2022 року №372, від 29 квітня 2022 року №488, від 17 травня 2022 року №594, від 17 травня 2022 року №597, від 27 травня 2022 року №630, від 19 серпня 2022 року №928, від 23 грудня 2022 року №1423, від 4 лютого 2023 року №97.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, суд дійшов висновку, що трирічний строк позовної давності щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості за період з 01.07.2019 по 31.01.2023 року не пропущений, оскільки на час подання позовної заяви в березні 2023 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом.

Частиною 3 ст. 264 ЦК України визначено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що правовідносини, які передбачають обов`язок споживача оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги та право замовника послуг вимагати відповідної плати, є за своєю правовою природою грошовим зобов`язанням, тому за прострочення його виконання підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за № 6-59цс13).

Отже, заборгованість відповідачів, внаслідок неналежного виконання обов`язків щодо оплати послуг з обслуговування будинку та прибудинкової територій складає 2 532,03 грн, з яких: 1 509,84 грн - заборгованість за оплату внесків на утримання будинку та прибудинкової території; 749,29 грн - витрати від інфляції; 272,90 грн - 3% річних.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Враховуючи, що відповідачі є співвласниками квартири, обсяг зобов`язань та відповідальності кожного співвласника має визначатися пропорційно до його частки у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інтсанції також надав правову оцінку запереченням відповідачів проти позову та обґрунтовано не взяв їх до уваги, оскільки обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень щодо позовних вимог не знайшли свого підтвердження підчас судового розгляду справи та спростовуються матеріалами справи.

Відповідачами, всупереч положенню ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг.

Отже, суд першої інстанції встановив факт порушення прав позивача та дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Правильними є також висновки суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Так, згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Як видно із матеріалів справи, позивач просив суд стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано копії договору про надання правничої допомоги №06/03/2023 від 06 березня 2023 року, укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням «Тарас Кулачко та партнери», акту приймання-передачі наданих послуг від 06 березня 2023 року на суму 4 907,36 грн, ордеру на надання правничої (правової) допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, платіжного доручення №675 від 06 березня 2023 року на суму 4 907,36 грн.

Крім цього, разом із заявою про ухвалення додаткового рішення на підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги суду надано копії актів приймання-передачі наданих послуг від 05 травня 2023 року та від 16 травня 2023 року до Договору про надання правничої допомоги №06/03/2023 від 06 березня 2023 року, на загальну суму 2 000 грн.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач не скористався своїм правом подачі клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За правилом ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Нормами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суду надано договір про надання правової допомоги, акт-приймання виконаних робіт, платіжне доручення про оплату гонорару.

Враховуючи складність справи, розмір позовних вимог, керуючись встановленими законом принципами виваженості та розумності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для задоволення вимоги про стягнення з відповідачів у рівних частинах витрат з оплати правової допомоги у розмірі загальному розмірі 6907,36 грн.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачі почали погашати заборгованість після звернення позивача до суду із відповідним позовом. Позивач, звертаючись до суду, визначив ціну позову - 20 198,85грн. Провадження у справі було закрито в частині вимог, які позивач фактично визнав і добровільно виконав під час розгляду справи. Тому у суду відсутні підстави вважати, що розмір судових витрат до стягнення перевищує розмір заявлених позовних вимог та є неспівмірним із ними.

Так, відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному неправильному тлумаченні апелянтами норм процесуального права, повторюють доводи відзиву на позовну заяву, належна оцінка їм надана судом першої інстанції, зводяться до незгоди із ухваленим судовим рішенням та не спростовують висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова