Постанова

Іменем України

13 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 757/11769/22-ц

провадження № 61-8030 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінілон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року у складі судді Бусик О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 02 травня

2023 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог та судових рішень

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про розірвання депозитних договорів

та стягнення коштів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року

у справі № 757/56224/21-ц позовні вимоги ОСОБА_1

до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання депозитного договору та стягнення коштів виділено в окреме провадження.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що 03 січня 2013 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк» у Кримському регіональному управлінні АТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір

№ SAMDN8966 «Депозит+12 міс.» із виплатою суми вкладу

та 18 % річних у кінці терміну дії договору, строком на 12 місяців, тобто

до 03 січня 2014 року включно. На виконання договору відкрито відповідний рахунок, на який було внесено 120 000,00 грн. Строк дії договору автоматично продовжувався.

Навесні 2014 року у зв`язку з анексією Автономної Республіки Крим

(далі - АР Крим) банк позбавив її права безперешкодно користуватися своїми грошовими коштами, відмовився від виконання розпоряджень

про перерахування і видачу відповідних сум із рахунків і проведення інших операцій за рахунками, заблокувавши доступ до них.

У жовтні 2021 року вона звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою

про повернення коштів, яку банком проігноровано. Вважала, що банк фактично відмовив у поверненні усіх належних їй грошових коштів

за договором банківського вкладу.

З урахуванням наведеного та заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд розірвати депозитний договір від 03 січня 2013 року № SAMDN8966 та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк»

на її користь заборгованість за вказаним договором банківського вкладу

у розмірі: 120 000,00 грн - неповернута сума вкладу; 1 834,52 грн - нараховані, але не виплачені проценти; 200 416,44 грн - не нараховані

та не виплачені проценти за період із 04 березня 2014 року по 07 липня

2022 року; 6 550,63 грн - 3 % річних за період із 21 жовтня 2021 року

по 07 липня 2022 року; 50 701,04 грн - інфляційні втрати із жовтня 2021 року по травень 2022 року; 1 449 383,87 грн - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України

«Про захист прав споживачів» за період із 21 жовтня 2021 року по 07 липня 2022 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2022 року

відкрито провадження у справі № 757/11769/22-ц за позовом

ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання депозитного договору та стягнення коштів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року задоволено заяву представника відповідача про залучення до участі

у справі в якості третьої особи товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), останнє залучено

до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти

за договором банківського вкладу від 03 січня 2013 року

№ SAMDN8966 у розмірі: 120 000,00 грн - неповернута сума вкладу, 1 834,52 грн - нараховані й не виплачені проценти; 29 589,04 грн - не нараховані та не виплачені проценти з моменту пролонгації депозитного договору; 3 % річних у розмірі 3 235,91 грн та інфляційні нарахування

у розмірі 25 014,26 грн за порушення умов грошового зобов`язання.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір у розмірі

1 796,74 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка є вкладником

АТ КБ «ПриватБанк», внесла кошти на депозитний рахунок,

що підтверджується доказами та визнається сторонами. У 2014 році банком заблоковано кошти на рахунках позивачки у зв`язку з агресією російської федерації на території України. У подальшому ОСОБА_1 зверталася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявами про повернення вкладу та розірвання депозитного договору, однак банк не повернув їй грошові кошти

у добровільному порядку. Разом із цим, припинення діяльності відділення банка на території АР Крим не є підставою для припинення договірних відносин між сторонами і не звільняє їх від відповідальності

за невиконання взятих на себе договірних зобов`язань. У цій частині районний суд урахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

При цьому банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу

на ТОВ «ФК «Фінілон», тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником

за договором банківського вкладу і належним відповідачем у вказаній справі.

Суд першої інстанції, надавши оцінку поданим сторонами доказам

і встановивши фактичні обставини справи, виходив із того, що датою розірвання договору банківського вкладу є 12 серпня 2015 року, дата отримання банком вимоги позивачки про повернення вкладу.

Районний суд установив, що позивачка має право на стягнення з банка нарахованих і невиплачених процентів, а також ненарахованих

та невиплачених процентів із моменту пролонгації депозитного договору. При цьому з моменту розірвання договору нарахування передбачених договором процентів припиняється. Починаючи з 13 серпня 2015 року, права та інтереси позивачки забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України. Тому ОСОБА_1 не має права на стягнення з банка процентів за період із 13 серпня 2015 року до 07 липня 2022 року.

Після розірвання депозитного договору наявні підстави для стягнення

з банку на користь ОСОБА_1 за вказаний нею період 3 % річних

із 21 жовтня 2021 року по 07 липня 2022 року та інфляційних втрат

із 01 жовтня 2021 року по 31 травня 2022 року. Указані періоди стягнення заявлені в межах позовної давності (стаття 257 ЦК України), а тому заява банка про застосування позовної давності є необґрунтованою.

Разом із цим, позивачка помилилася щодо розрахунків цих сум,

що виправлено районним судом, який здійснив такі розрахунки

за відповідними формулами (3 % річних - 3 235,91 грн, інфляційні нарахування - 25 014,26 грн).

Крім того, договір банківського вкладу розірвано з 12 серпня 2015 року

у зв`язку з односторонньою відмовою вкладника від нього, а отже, відсутні правові підстави для повторного розірвання цього договору у судовому порядку.

Вирішуючи питання про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за кожен день прострочення

за період з 21 жовтня 2021 року по 07 липня 2022 року, суд першої інстанції врахувавши судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада

2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), вказав

про те, що договір банківського вкладу розірвано за заявою вкладника

12 серпня 2015 року й з цього часу між сторонами припинено відповідні правовідносини, тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Суд зазначив що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачки, зазначені без відрахування податків

та зборів, які підлягатимуть подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 02 травня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката

Дугінова Д. А., задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року скасовано у частині відмови у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалено у цій частині нове судове рішення.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню

у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої

статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі

31 423,56 грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції зроблено правильні висновки про наявність правових підстав

для стягнення заборгованості з банка на користь позивачки за договором банківського вкладу від 03 січня 2013 року.

Апеляційний суд погодився з висновками районного суду про те,

що АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон», є належним відповідачем у справі, так як матеріали справи не містять згоди ОСОБА_1 ,

як кредитора, на заміну боржника - АТ КБ «ПриватБанк»,

на ТОВ «ФК «Фінілон». Правильними є висновки районного суду і щодо дати розірвання договірних зобов`язань між сторонами - 12 серпня 2015 року, коли банк отримав вимогу позивачки про дострокове розірвання договору.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення

з АТ КБ «ПриватБанк» процентів за період із 04 березня 2014 року

до 12 серпня 2015 року, оскільки виплата передбачених договором

та статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договору вкладу.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції

у частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Урахувавши правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-244цс21), апеляційний суд указав, що ОСОБА_1 має право на стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» пені у розмірі 3 % від розміру невиплачених процентів за кожен день із моменту звернення клієнта

з вимогою про видачу коштів, що становить 244 161,06 грн.

При цьому у силу положень частини третьої статті 551 ЦК України суд може зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Тому апеляційний суд зменшив розмір пені до розміру заборгованості за процентами за договором банківського вкладу, а саме

до 31 423,56 грн.

Крім того, суд апеляційної інстанції відхилив посилання АТ КБ «ПриватБанк» про застосування позовної давності, оскільки позовні вимоги про стягнення коштів заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання

про видачу вкладу і на них позовна давність не поширюється (пункт 2 частини першої статті 268 ЦК України), пославшись на відповідні правові позиції Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Верховного Суду

із касаційною скаргою на судові рішення судів попередніх інстанцій, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове судове рішення,

яким у задоволенні її позову відмовити.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема: застосування норм права

без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. Клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання судових рішень задоволено, зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2023 року справу призначено

до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними

у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки про наявність підстав для стягнення з банка на користь позивачки грошових коштів за договором вкладу, так як у спірних правовідносинах відбулося переведення боргу на третю особу. 17 листопада 2014 року між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір

про переведення боргу з подальшим укладенням наступного дня додаткової угоди до цього договору, внаслідок чого товариство стало новим боржником у спірному зобов`язанні. ОСОБА_1 не надала банку письмових заперечень щодо відповідного переведення боргу товариству, тому таке переведення боргу відбулося за її згодою. У цій частині посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.

Вважає, що суди не звернули увагу, що позивачка пропустила позовну давність, заявляючи вимоги про стягнення на свою користь процентів

за відповідні періоди. Указане є самостійною підставою для відмови

у задоволенні позову.

Крім того, банк не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції

у частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Апеляційний суд зробив суперечливі висновки, визначивши дату розірвання договору вкладу, проте одночасно нарахувавши пеню за період, нарахований уже після розірвання договору.

Посилається на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 була вкладником АТ КБ «ПриватБанк».

03 січня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк»

у Кримському регіональному управлінні АТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDN8966 «Депозит+12 міс.», відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала банку 120 000,00 грн на умовах сплати 18 % річних, строком на 12 місяців, до 03 січня 2014 року включно (а. с. 11, 12, 13, 14).

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

У 2014 році АТ КБ «ПриватБанк» заблоковано кошти на рахунках ОСОБА_1 у зв`язку з агресією російської федерації на території України.

21 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання депозитного договору від 03 січня 2013 року

№ SAMDN8966 та видачу коштів, у тому числі, вкладу

та процентів (а. с. 22).

Указану заяву АТ КБ «ПриватБанк» отримано 18 жовтня 2021 року,

що підтверджується даними поштового відправлення (а. с. 23-24).

Факт звернення ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» раніше

із заявою про дострокове повернення банківського вкладу підтверджується банком у відзиві на позовну заяву, в якому зазначено, разом із іншим, що 12 серпня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало відповідну заяву ОСОБА_1 від 27 липня 2015 року (а. с. 90-96).

АТ КБ «ПриватБанк» не повернуло ОСОБА_1 належні їй грошові кошти в добровільному порядку, що підтверджуються довідкою

№ , згідно з якою розмір коштів, у тому числі проценти,

які підлягають до виплати за депозитним договором

№ SAMDN8966, становить 121 834,52 грн (а. с. 21).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених

частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої

або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,

що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання

про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Постанова суду апеляційної інстанції відповідає указаним вимогам

не в повній мірі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси

у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон

або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи,

яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який

не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання

або оспорювання.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк»про розірвання депозитного договору та стягнення коштів, зокрема: суми вкладу, процентів, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625

ЦК України, а також пеніна підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо стягнення суми вкладу та процентів за договором

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї

або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад

та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного

у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу

у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню

з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами

на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2

Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,

що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд першої інстанції,

з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, надавши правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, вирішуючи спір, вірно виходив із встановленого факту укладення між сторонами договору банківського вкладу, внесення грошових коштів у відповідному розмірі, їх не повернення за вимогою вкладника. Тобто банк не виконав належним чином взятих на себе зобов`язань та позбавив вкладника права користуватися належним йому майном.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову у відповідній частині.

Суди вірно встановили дату розірвання договору банківського вкладу, тобто дату отримання банком вимоги позивачки про повернення вкладу,

і виходили з того, що остання має право на стягнення з банка процентів

лише до цієї дати (12 серпня 2015 року).

Доводи касаційної скарги у цій частині зводяться в основному до того,

що у спірних правовідносинах відбулося переведення боргу на підставі відповідного договору від 17 листопада 2014 року, укладеного між банком

та ТОВ «ФК «Фінілон», унаслідок чого товариство стало новим боржником

у спірному зобов`язанні.

Разом із цим, Верховний Суд відхиляє вказані доводи банка, яким,

при цьому, надано належну правову оцінку судами попередніх інстанцій.

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора

від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність

у боржника майна тощо).

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним

є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Колегія суддів зазначає, що відповідні доводи банка були неодноразово предметом оцінки Верховного Суду при вирішенні подібних справ.

Так, у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі

№ 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) такі доводи визнано безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник

у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. У цій справі, як і у справі, яка переглядається, банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачем надано згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі.

Такі висновки узгоджуються із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду: від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі

№ 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21), від 17 листопада 2021 року

у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21).

На вказаному наголошено і в постанові Великої Палати Верховного Суду

від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження

№ 14-224цс21), у якій, разом із іншим, зазначено про те, що договір

про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банка, не створює правових наслідків для позивачів. Саме

АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем

у справі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, суди вірно встановили, що позивачка

не надавала згоди на переведення боргу, а отже, правильним є висновки судів про те, що у спірних правовідносинах саме АТ КБ «ПриватБанк»

є боржником за договором банківського вкладу і належним відповідачем

у справі.

Зроблені судами висновки у цій частині узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою.

У зв`язку з цим, безпідставними є посилання заявника касаційної скарги

на неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду.

При цьому у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних

від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року

у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих,

а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті

статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти

не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу

за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право

не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу,

так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак

не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання

на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу

з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти,

що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання

за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625

цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період

до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048

ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно

до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду

від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження

№ 61-11520св20).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, правильно зазначили про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється. Починаючи із 13 серпня 2015 року, права та інтереси позивачки забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України.

Суди попередніх інстанцій вірно застосували частину другу статті 625

ЦК України до спірних правовідносин, указавши про наявність правових підстав для її застосування, зробивши вірні розрахунки відповідних сум.

При цьому ОСОБА_1 судові рішення судів попередніх інстанцій

у касаційному порядку не оскаржила.

Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги на позовну давність, (щодо стягнення вкладу та процентів за договором вкладу), так як вони зводяться до власного тлумачення норм процесуального права і вони були предметом оцінки у судах попередніх інстанцій з наданням їм відповідної правової оцінки, з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банка (фінансової установи) про видачу вкладу.

У постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 757/24677/18-ц (провадження № 61-5125св22) Верховний Суд, вирішуючи подібний спір, зазначив, що предметом цього спору є саме вимоги про стягнення коштів

за договорами депозитних вкладів, а нарахування 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку

з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється.

Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20), від 29 березня 2023 року у справі

№ 607/955/21 (провадження № 61-10450св22).

Отже, суди вірно виходили з того, що вказані вимоги ОСОБА_1 пов`язані з невиконанням грошового зобов`язання по видачі вкладу

і на них позовна давність не поширюється.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди банка з висновками судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору, а вказане не може бути правовою підставою для скасування законних і обґрунтованих судових рішень.

Щодо стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»

Відповідно до вищевказаних норм ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3 % вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку

в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується у разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Відповідно до вказаної норми правабазою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1066, 1070 ЦК України). Сама сума коштів, розміщених на рахунках, не може бути врахована у базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).

У пункті 38 ухвали від 13 квітня 2022 року про прийняття справи

№ 199/3152/20 до розгляду (провадження 14-224цс21) Велика Палата Верховного Суду вказала, що питання щодо бази нарахування пені

за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», які були вказані Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду

як підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), уже роз`яснені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) та щодо них зроблені правові висновки, тому відсутні підстави для прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в цій частині.

ОСОБА_1 у позові просила суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк»

на її користь пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»

за період із 21 жовтня 2021 року по 07 липня 2022 року (а. с. 48).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1

у цій частині, вказав про те, що договір банківського вкладу розірвано,

а тому частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»

не розповсюджується на спірні правовідносини.

Апеляційний суд не погодився з таким висновком, уважаючи,

частково обґрунтованими доводи ОСОБА_1 у цій частині,

так як вона має право на стягнення з АТ КБ «Приватбанк» пені у розмірі 3 % від розміру невиплачених процентів за кожен день із моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів. Апеляційний суд уключив

до розрахунків загальну суму процентів за договором, зменшивши розмір пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України до загального розміру заборгованості за процентами.

Одним із основних доводів касаційної скарги є питання щодо розміру стягнутої з відповідача пені за частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року

у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20) зазначила,

що, з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого

в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено).

Тобто обов`язок банка за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України

«Про захист прав споживачів».

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України

«Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом із цим, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частина п`ята статті 1061 ЦК України).

З урахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) та у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22),з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором

процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються

частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами встановлено,

що строк дії договору банківського вкладу закінчився, що унеможливлює подальше нарахування процентів за цим договором.

Отже, оскільки відсутня можливість нарахування процентів за договором банківського вкладу з указаної вище підстави, то відсутні й правові підстави для нарахування пені на вказані проценти на підставі частини п`ятої

статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постанові

від 10 травня 2023 року у справі № 766/4714/16 (провадження

№ 61-18008св20).

При цьому у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 357/7048/22 (провадження № 61-4642св23) Верховний Суд, вирішуючи подібний спір, установивши, що позивач заявив вимогу про стягнення пені за порушення прав споживачів банківських послуг на підставі частини п`ятої статті 10

Закону України «Про захист прав споживачів» за відповідний період, після припинення договірних відносин позивача з банком, а договірні відносини між відповідачем та позивачем припинені на підставі раніше поданої вкладником (позивачем) заяви, зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення пені на підставі

частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»

за відповідний період.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильні висновки, вирішуючи спір у цій частині.

Суд апеляційної інстанції, стягнувши на користь позивачки з банка пеню

на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не врахував позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині, яка просила суд стягнути на її користь пеню за кожен день прострочення

за відповідний період, а не з урахуванням загального розміру процентів

за договором.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,

в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України)

Таким чином, суд апеляційної інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного процесу та вийшов за межі заявлених вимог (частини перша, третя статті 13 ЦПК України), вирішуючи спір у цій частині.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, висновки суду апеляційної інстанції, які стосуються стягнення з банка на користь позивачки пені,

не узгоджуються з вищенаведеними нормами матеріального права

та судовою практикою Великої Палати Верховного Суду. Суд першої інстанцій правильно вирішив спір у цій частині.

Висновки за результатом розгляду справи

З урахуванням вищенаведеного, Верховний Суд уважає, що зроблені районним судом висновки по суті вирішення спору, а також висновки апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог про стягнення суми вкладу, процентів, 3 % річних та інфляційних втрат узгоджуються

з правовими висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеними у постановах Верховного Суду

(частина четверта статті 263 ЦПК України).

Такі висновки ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести

до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89

ЦПК України судами у цих частинах всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться

до незгоди з висновками судів і переоцінки доказів, що у силу вимог

статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити

в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення -

без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400

цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд уважає

за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, судове рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення вимог позивачки про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» скасувати та залишити у цій частині в силі рішення суду першої інстанції. В іншій частині судові рішення судів попередніх інстанцій слід залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2023 року зупинено виконання судових рішень судів попередніх інстанцій до закінчення їх перегляду

в касаційному порядку. Тому слід поновити виконання вказаних судових рішень.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416

ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення

та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання

про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки Верховний Суд частково задовольняє касаційну скаргу банка, скасовує постанову апеляційного суду у відповідній частині і залишає в силі у цій частині рішення районного суду, а позивачку звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях,

то понесені відповідачем судові витрати у вигляді судового збору

за подання апеляційної та касаційної скарг необхідно компенсувати

за рахунок держави (пропорційно задоволеним вимогам), зокрема частину витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі

2 979,24 грн, та касаційної скарги у розмірі 3 972,32 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 409, 410, 413, 416, 418, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 02 травня 2023 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» скасувати. Рішення Печерського районного суду м. Києва

від 31 січня 2023 року у цій частині залишити в силі.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва

від 31 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 02 травня 2023 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Печерського районного суду м. Києва

від 31 січня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду

від 02 травня 2023 року у нескасованій частині.

Компенсувати акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг у загальному розмірі 6 951 (шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят одна) гривня 56 копійок

за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець