КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2023року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Соколової В.В., Поліщук Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У вересні 2020 року позивачка звернулася до суду першої інстанції із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 28 квітня 2020 року, близько о 14:00 год, на Парковому мості у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів Mercedes-Benz (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), що належить ОСОБА_2 , за кермом якого перебував ОСОБА_3 , та Mercedes-Benz (реєстраційний номер НОМЕР_2 ), за кермом якого була власниця- ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 свою вину у дорожньо-транспортній пригоді визнала.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 станом на день пригоди була застрахована полісом ТДВ «Експрес-Страхування» серії АО № 3835869 від 13 червня 2019 року.

Позивачка вказувала, що 30 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернулася із заявою про страхове відшкодування до ТДВ «Експрес-Страхування», яким прийнято рішення щодо сплати власнику пошкодженого автомобіля Mercedes-Benz (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) страхового відшкодування у розмірі 16 387, 53 грн.

Посилаючись на те, що сума страхового відшкодування завдані збитки не відкодовує, просила суд стягнути з відповідачки суму грошових коштів в якості відшкодування збитків, завданих внаслідок пошкодження її автомобіля марки Mercedes-Benz (реєстраційний номер НОМЕР_2 ), у розмірі 60 805, 88 грн та судовий збір 840, 80 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року позов задоволено у повному обсязі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року заочне рішення скасовано і призначено справу до розгляду.

Під час перегляду справи в суді першої інстанції відповідачка позов не визнала.

Заперечуючи проти задоволення позову, вказувала, що на момент настання ДТП автомобілем керувавОСОБА_4 , який в подальшому і складав повідомлення про ДТП.

Зазначала також, що пошкодження мали поверхневий характер без деформації, а лише подряпини лакофарбного покриття.Оскількипошкодження були незначними, ОСОБА_4 , погодився на складання Європротоколу.

Стверджувала, що позивачка намагається стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду не за ДТП, яке відбулось 28 квітня 2020 року, а за пошкодження отримані від іншогоДТП, в якому брав участь водій ОСОБА_3 29 листопада 2019 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди 19 967, 61 грн, вартість експертних послуг з визначення збитків - 1 900, 00 грн, витрати, пов`язані із отриманням правової допомоги - 4 900, 00 грн, судовий збір - 276, 03 грн.

Не погоджуючись із таким рішення суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильну оцінку доказів, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що розмір завданої шкоди не підтверджений належними та допустимими доказами. Вказує, що суд не урахував того, що на момент ДТП автомобілем керував ОСОБА_4 , а не відповідачка, тому висновок суду про визнання ОСОБА_1 вини у настанні ДТП є помилковим. Посилається також на те, що суд безпідставно не залучив страхову компанію до участі у справі, оскільки, на думку апелянта, саме між страховиком та позивачкою існує спір щодо розміру відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Каченюк О.І. вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Апеляційну скаргу вважає надуманою та безпідставною, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року - без змін.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення матеріальної шкоди у розмірі 60 805,88 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що 28 квітня 2020 року, близько о 14:00 год, на Парковому мості у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів Mercedes-Benz (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), що належить ОСОБА_2 , за кермом якого перебував ОСОБА_3 , та Mercedes-Benz (реєстраційний номер НОМЕР_2 ), за кермом якого була власник - ОСОБА_1 /а. с. 108, 206-207/.

Власником пошкодженого транспортного засобу Mercedes-Benz (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 /а. с. 13, 14/.

Як встановлено з повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 20 квітня 2020 року, складеного обома водіями за обопільною згодою, ОСОБА_1 свою вину у дорожньо-транспортній пригоді визнала /а. с. 10/.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 станом на день пригоди [28 квітня 2020 року] була застрахована полісом ТДВ «Експрес-Страхування» серії АО № 3835869 від 13 червня 2019 року /а. с. 10/.

В подальшому, 30 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернулася із заявою про страхове відшкодування до ТДВ «Експрес-Страхування», яким прийнято рішення щодо сплати власнику пошкодженого автомобіля Mercedes-Benz (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) страхового відшкодування у розмірі 16 387, 53 грн /а. с. 11, 12/.

Як видно із матеріалів справи та не заперечується сторонами, 21 травня 2020 року ОСОБА_2 отримала від ТДВ «Експрес Страхування» суму відшкодування у розмірі 16 387, 00 грн /а. с. 2/.

Згідно з висновком № 227-1 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу Mercedes-Benz С250 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ) внаслідок його пошкодження (з технічної точки зору) на дату огляду 22 липня 2020 року становить 25 105, 54 грн, а повна вартість відновлювального ремонту, без врахування фізичного зносу складових частин, які підлягають заміні, - 36 354, 61 грн /а. с. 30, 33/.

Будь - яких доказів які б викликали сумнів у повності, ясності, правильності звіту оцінювача, чи доказів пов`язаних з його недостатньою професійною кваліфікацією, сторонами надано не було, а тому суд першої інстанції правильно вважав обґрунтованим і таким, що не суперечить матеріалам справи, і може бути взятим до уваги судом при ухваленні рішення.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із ОСОБА_1 , як з винної особи, на користь позивачки підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Аналогічні висновки щодо подібних правовідносин, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц, від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18, від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17.

Визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суд першої інстанції звернув увагу, що, відповідно до рахунку № НОМЕР_5 від 26 травня 2020 року вартість проведених ремонтних робіт відносно автомобіля Mercedes-Benz С250 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ) склала 77 192, 88 грн, проте матеріали справи не містять доказів оплати ОСОБА_2 цієї суми /а. с. 49-50/.

Разом з цим, згідно з висновком № 227-1 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу Mercedes-Benz С250 (реєстраційний номер НОМЕР_4 ) внаслідок його пошкодження (з технічної точки зору), повна вартість відновлювального ремонту, без врахування фізичного зносу складових частин, які підлягають заміні, становить 36 354, 61 грн. При цьому, 21 травня 2020 року ОСОБА_2 отримала від ТДВ «Експрес Страхування» суму відшкодування у розмірі 16 387, 00 грн.

За таких обставин су першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки різниці між сумою вартості відновлювального ремонту та сумою виплаченою позивачеві страховою компанією, тобто 36 354, 61 грн - 16 387, 00 грн = 19 967, 61 грн.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Твердження апелянта щодо недоведеності розміру завданої шкоди, оскільки автомобіль позивачки мав пошкодження, отримані в іншій ДТП, є безпідставними, оскільки відповідачка не спростувала наведені позивачкою розрахунки розміру завданої шкоди, власних експертних висновків не надала, клопотання про проведення судової експертизи у встановленому порядку не заявляла.

При цьому, суд звертає увагу, що сама по собі відсутність згоди відповідача із розміром заявлених до відшкодування збитків (без спростування належними доказами та надання власних обґрунтованих розрахунків) не може слугувати підставою для звільнення його від обов`язку відшкодувати завдану шкоду.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги щодо того, що вона не є винуватцем ДТП, оскільки цей факт встановлено на підставі повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, що міститься у матеріалах справи /а.с. 10/, в той час як доводи апелянта не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із ухваленим судовим рішенням, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Заперечень щодо стягнення витрат на правову допомогу та інших судових витрат апеляційна скарга не містить, тому рішення в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: В.В. Соколова

Н.В. Поліщук