Постанова Іменем України

06 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 202/6608/21

провадження № 61-6993св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: управління служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєва Наталія Сергіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 грудня 2022 року в складі судді Спаї В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого

2023 року в складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В.,

Никифоряка Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: управління служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєва Н. С., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановлення факту, що неповнолітня особа проживала та мала право користування квартирою, визнання недійсними договорів дарування, визнання права власності на частину квартир.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю з липня 2007 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки у березні 2013 року позивач дізналася про вагітність, то вона та ОСОБА_2 26 квітня 2013 року зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 24 жовтня 2018 року у справі № 185/7316/18. За час проживання сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у спільну сумісну власність квартиру

АДРЕСА_1 та квартиру

АДРЕСА_2 , проте право власності на зазначене нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_2 .

У жовтні 2019 року позивач дізналася, що колишній чоловік без її згоди відчужив вказані квартири за договорами дарування від 13 грудня 2016 року на користь своєї матері - ОСОБА_3 , оскільки намагався уникнути поділу зазначеного майна як спільного сумісного. Зазначала, що на час вчинення спірних правочинів ОСОБА_4 (син позивача та ОСОБА_2 ),

ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав у квартирі АДРЕСА_1 та мав право користуватися цим майном.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила: встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 як чоловіка та її як жінки у період з 01 лютого

2008 року до 23 липня 2013 року без реєстрації шлюбу; встановити

факт, що неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

станом на 13 грудня 2016 року (на час відчуження його батьком

ОСОБА_2 квартири

АДРЕСА_1 ) проживав та мав право користуватися цією квартирою; визнати недійсними договори дарування від 13 грудня 2016 року, за якими ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_4 квартиру

АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного майна.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду

міста Дніпропетровська від 08 грудня 2022 року роз`єднано позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановлення факту, що неповнолітня особа проживала та мала право користування квартирою, визнання недійсними договорів дарування, визнання права власності на частину квартир, виділивши позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: управління служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєва Н. С., про встановлення факту, що неповнолітня особа проживала та мала право користування квартирою, визнання недійсними договорів дарування, визнання права власності на частину квартир в самостійне провадження.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що роз`єднання позовних вимог, тобто виділення судом в самостійні провадження раніше об`єднаних позивачем в одному проваджені, сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства, оскільки забезпечить реалізацію принципу дотримання розумності строків розгляду справи, надасть змогу ефективно виконати завдання та основні засади цивільного судочинства.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду

міста Дніпропетровська від 08 грудня 2022 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: управління служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєва Н. С., про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що рішенням Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року у справі № 185/1803/20 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про поділ майна, набутого за час спільного проживання. ОСОБА_1 в судовому засіданні 08 грудня 2022 року підтвердила допущення нею описки при зазначенні періоду, за який вона просить встановити факт проживання, вірним є з 01 лютого 2007 року до 25 квітня 2013 року, оскільки 26 квітня

2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб. Отже, наявність судового рішення, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав унеможливлює провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу

Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська

від 08 грудня 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що аналіз змісту позовних вимог, підстав позову та складу сторін приводить до висновку, що у справі № 202/6608/21 частина позовних вимог, зокрема вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є тотожними з вимогами, які були предметом спору у справі № 185/1803/20, судові рішення у якій набрали законної сили. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У цій справі сторони, предмети та підстави позовів є тотожними (у частині вимог про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу), відмінність полягає лише в тому, що у новому позові позивач зменшила період, за який просила встановити факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, перефразував та розширив виклад позовних вимог, доповнив попередні вимоги новою вимогою про визнання недійсними договорів дарування квартир, визнання права власності на 1/2 частину вказаних квартир, зазначивши відповідачем ще й ОСОБА_3 , а також вимогою про встановлення факту проживання неповнолітньої особи станом на час відчуження квартири, визначивши третіми особами державного нотаріуса та службу у справах дітей. Проте такі зміни обсягу вимог, перефразування, розширення викладу позовних вимог та пред`явлення нових окремих вимог не свідчать про зміну предмета та підстав позову про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Отже, суд першої інстанції правильно закрив провадження у справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального

права, просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу

Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська

від 08 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 28 лютого 2023 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

ОСОБА_1 указувала, що суди не врахували висновки щодо застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, викладені у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 417/7171/19, від 04 травня 2020 року у справі № 153/1368/17, від 27 травня 2020 року

у справі 761/35475/18, від 13 травня 2020 року у справі № 265/4455/19.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не мав достатніх підстав для застосовування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю тотожності у позовах. Суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, на свій розсуд визначив зміст позовної вимоги щодо періоду (часу) встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюб. Суд першої інстанції обмежив право позивача висловити свої заперечення щодо заявленого представником відповідача клопотання про закриття провадження у справі. Суд першої інстанції залишив поза увагою відзив ОСОБА_2 , зміст якого суперечить доводам останнього під час розгляду справи № 185/1803/20. ОСОБА_2 давав протилежні пояснення під час розгляду цієї справи та під час розгляду справи № 185/1803/20. Зібраними у справі доказами підтверджено заявлені у справі вимоги, зокрема, факт проживання

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у спірний період.

Звернення ОСОБА_2 до суду з подібним позовом до ОСОБА_1 у справі № 185/1803/20, який не був доведений належними та допустимими доказами, не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_1 права звернення до суду з позовом у цій справі. ОСОБА_1 була відповідачем, а не позивачем у справі № 185/1803/20, тому участь її в іншій справі в процесуальному статусі відповідача не може бути підставою для закриття провадження у цій справі, в якій вона є позивачем. Суди не з`ясували дійсні наміри та підстави звернення ОСОБА_2 до суду з позовом у справі № 185/1803/20.

Підстави та предмет позовів у справі № 185/1803/20 та у цій справі не

є тотожними і відрізняються за змістом обставин, на підтвердження яких долучені різні за своїм походженням, суттю та кількістю докази. За складом учасників цивільного процесу вказані позови також відрізняються. Залишення без задоволення позовної заяви чоловіка до жінки про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за недоведеністю позовних вимог не може бути підставою для позбавлення жінки права на звернення до суду з подібними вимогами.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив судові рішення залишити без змін, оскільки вони є законними та обґрунтованими. Зазначав, що суд першої інстанції не виходив за межі своїх повноважень та не визначав самостійно заявлені позовні вимоги

ОСОБА_1 , позови у цій справі та у справі № 185/1803/20 є тотожними.

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Провадження у суді касаційної інстанції

06 травня 2023 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 31 травня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу

Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська

від 08 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 28 лютого 2023 року, витребував справу із суду першої інстанції.

29 червня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 01 вересня 2023 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що у березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду

з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив: встановити факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з червня 2007 року до 25 квітня

2013 року; визнати квартиру АДРЕСА_3 спільним майном подружжя; поділити спільне майно - вказану квартиру; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири у порядку поділу майна подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу майна подружжя.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2020 року у справі № 185/1803/20 позов задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі

у період з червня 2007 року до серпня 2012 року у квартирі

АДРЕСА_4 . Визнано квартиру АДРЕСА_3 спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визначено частки у спільній сумісній власності на квартиру

АДРЕСА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 рівними - по 1/2 частці кожному з них. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири

АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири

АДРЕСА_3 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2021 року скасовано заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2020 року, ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до

ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ майна, набутого за час спільного проживання.

Постанова апеляційного суду у справі № 185/1803/20 мотивована тим, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період часу з червня 2007 року до 25 квітня

2013 року є недоведеними належними та допустимими доказами. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні підстави, передбачені 74 Сімейного кодексу України, вважати майно (спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам як жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою на час придбання квартири.

У квітні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій просив скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду

від 23 березня 2021 року і залишити в силі заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2020 року.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 на підставі частини четвертої

статті 398 ЦПК України подала заяву про визнання касаційної скарги у справі № 185/1803/20 обґрунтованою.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подала нотаріально посвідчену заяву про визнання позову у справі № 185/1803/20.

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 подав заяву про відмову від касаційної скарги у справі № 185/1803/20.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року заяву ОСОБА_2 про відмову від касаційної скарги задоволено. Прийнято відмову ОСОБА_2 від касаційної скарги на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 23 березня 2021 року. Закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 23 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ майна, набутого за час спільного проживання.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у цій справі до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: управління служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєва Н. С., в якому просила: встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 як чоловіка та її як жінки у період з 01 лютого 2008 року до 23 липня 2013 року без реєстрації шлюбу; встановити факт, що неповнолітній ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 13 грудня 2016 року (на час відчуження його батьком ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 ) проживав та мав право користуватися цією квартирою; визнати недійсними договори дарування від 13 грудня 2016 року, за якими ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного майна.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 грудня 2022 року у цій справі роз`єднано позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановлення факту, що неповнолітня особа проживала та мала право користування квартирою, визнання недійсними договорів дарування, визнання права власності на частину квартир, виділивши позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: управління служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Писарєва Н. С., про встановлення факту, що неповнолітня особа проживала та мала право користування квартирою, визнання недійсними договорів дарування, визнання права власності на частину квартир в самостійне провадження.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1

статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини

і громадянина захищаються судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу «res judicata», тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Аналіз змісту пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови збігаються за складом учасників цивільної справи, матеріально-правовими вимогами

та обставинами, якими обґрунтовано звернення до суду. Нетотожність

хоча б однієї із цих складових не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 619/4837/21.

У процесуальному законодавстві закріплена конструкція позовного провадження як певна процедура розгляду і вирішення цивільних справ зі спорів про право цивільне.

Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає

в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов`язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії забезпечення справедливого судочинства.

Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - певного роду документах.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Отже, чинне процесуальне законодавство України не дозволяє подання позивачем нового позову про той самий предмет і з тих самих підстав, з яких вже є постановлене судове рішення, адже це фактично призведе до переоцінки обставин, встановлених рішенням суду, яке набрало законної сили. Повторне звернення з тими самим вимогами з тих самих підстав свідчитиме про намагання домогтися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Водночас закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої

статті 255 ЦПК України можливе лише за умови, якщо є рішення, яке набрало законної сили, ухвалене за наслідками вирішення позову, що є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 705/2978/22.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 березня

2023 року у справі № 201/10786/21.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У справі, що переглядається, сторонами є: позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

У справі № 185/1803/20 позивачем є ОСОБА_2 , а відповідачем - ОСОБА_1 .

У цій справі ОСОБА_1 просила, зокрема, встановити факт її проживання разом з ОСОБА_2 як чоловіка та жінки у період з 01 лютого 2008 року до 23 липня 2013 року без реєстрації шлюбу.

У справі № 185/1803/20 ОСОБА_2 просив, зокрема, встановити факт його проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період часу з червня 2007 року до 25 квітня 2013 року.

У цій справі ОСОБА_1 заявила вимоги про встановлення відповідного факту для визнання спільним сумісним майном квартири

АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 та визнання за нею права власності на 1/2 частині зазначеного майна.

У справі № 185/1803/20 ОСОБА_2 просив встановити подібний факт з метою визнання квартири АДРЕСА_3 спільним майном подружжя, поділу вказаної квартири та визнання за ним права власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

Крім того, у цій справі ОСОБА_1 просила: встановити факт, що неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом

на 13 грудня 2016 року (на час відчуження його батьком ОСОБА_2 квартири

АДРЕСА_1 ) проживав та мав право користуватися цією квартирою; визнати недійсними договори дарування від 13 грудня 2016 року, за якими ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного майна.

У справі № 185/1803/20 ОСОБА_2 просив: визнати квартиру

АДРЕСА_3 спільним майном подружжя; поділити спільне майно - вказану квартиру; визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеної квартири № 44 у порядку поділу майна подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності

на 1/2 частину цієї квартири № 44 в порядку поділу майна подружжя.

Отже, у справах № 202/6608/21 та № 185/1803/20 відмінними (не тотожними) є: сторони, предмети позовів, підстави позовних вимог.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі, яка переглядається, з підстави, передбаченої

пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України, є помилковими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

При таких обставинах оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 08 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 28 лютого 2023 рокускасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Пророк

В. В. Сердюк