Номер провадження: 22-ц/813/3489/23
Справа № 523/1234/18
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Стахової Н.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Долгової В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Васильєв Юрій Юрійович,

на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеса від 27 липня 2022 року

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі території України,

встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник адвокат Васильєв Ю.Ю. звернулась до суду із вказаною вище заявою, в якій просила скасувати тимчасове обмеження її у праві виїзду за межі України, що встановлено відносно неї ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2018 року по справі №523/1234/18 за поданням Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення тимчасового обмеження боржнику обмеження у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа громадянина України для виїзду за кордон.

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 зазначила, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2018 року у справі №523/1234/18 її тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України. без вилучення паспортного документа до виконання зобов`язань, покладених на неї за виконавчим листом № 523/9370/15-ц, що виданий 31 травня 2016 року Суворовським районним судом міста Одеси про стягнення на користь ОСОБА_2 грошової суми у загальному розмірі 141 783, 81 гривень.

Заявниця ОСОБА_1 вважає такі встановлені відносно неї обмеження безпідставними, незаконними та невиправданими, оскільки подання державного виконавця не містило жодних правових підстав для застосування відповідного обмеження, матеріали вказаної вище цивільної справи не містять доказів на підтвердження отримання нею як боржницею постанови про відкриття виконавчого провадження №52341558, хоча суд помилково вважав ці обставини встановленими, також в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження умисного ухилення від виконання зобов`язань за рішенням суду, а невиконання боржником зобов`язань протягом строку, зазначеного державним виконавцем у постанові на думку заявниці не може свідчити про ухилення від виконання покладених на неї судовим рішення обов`язків.

Водночас заявниця вказує, що відповідно до інформації автоматизованої системи виконавчих проваджень, відкритих виконавчих проваджень за відповідним виконавчим листом відносно неї немає, тобто стягувач більше не звертався до виконавчої служби для поновлення виконавчого провадження, а строки на повторне звернення до виконавчої служби сплинули, тому заявниця вважає, що дія тимчасового обмеження її у праві виїзду за кордон втратила свою актуальність.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що вона є пенсіонеркою та особою яка має інвалідність другої групи, і в неї наявні серйозні проблеми зі здоров`ям, тому виїзд за кордон для неї має критичну необхідність для продовження лікування, тому вважає необхідно скасувати заборону її виїзду за кордон, як таку, що порушує її Конституційні права як людини та як громадянки України, та на вільне пересування, є неспівмірною мірою застосованою відносно неї, оскільки вона не ухиляється і не ухилялась від виконання своїх зобов`язань.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 27 липня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Васильєв Ю.Ю., посилаючись на обставини якими обґрунтована вказана вище заява, зазначає про незгоду з висновками суду про відмову в задоволенні вимог цієї заяви, які на думку скаржниці є помилковими, оскільки вважає, що судом не надано належної оцінки усім обставинам на які вона посилається обгрунтовуючи свої вимоги, водночас скаржниця зазначає, що суд безпідставно виходив з того, що невиконання судового рішення є умисним ухиленням боржниці від його виконання, тому просить скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеса від 27 липня 2022 року та скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, встановлене ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 31 січня 2018 року у справі № 523/1234/18.

30 серпня 2023 року представник стягувача ОСОБА_3 за судовим рішенням у справі № 523/9370/15-ц адвокат Польський М.В., подав до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги та законність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін ухвалу суду від 27 липня 2022 року, посилаючись на те, що боржниця ОСОБА_1 впродовж 8 років попри обізнаність щодо боргових зобов`язань та місця проживання стягувача ОСОБА_3 та його представника не вчинила жодних дій направлених на погашення боргу перед стягувачем тобто виконання судового рішення, що вважає свідчить про її ухилення від виконання своїх зобов`язань.

Заслухавши доповідача, пояснення представника скаржниці за доводами апеляційної скарги та пояснення представника стягувача, який заперечував проти задоволення скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, в межах доводів апеляційної скарги,колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 про скасування обмеження права виїзду останньої за межі України, суд виходив з того, що з часу набрання законної сили судовим рішенням у справі №523/9370/15-ц, яким встановлено обов`язок боржника сплатити грошовий борг ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ухиляється від його виконання, обов`язки боржника виконавчого провадження, встановлені статтею 19 Закону «Про виконавче провадження» своєчасно та в повному обсязі не виконує.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні в Другому Суворовському відділі державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 523/9370/15-ц, що виданий 31 травня 2016 року Суворовським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 грошової суми у загальному розмірі 141783, 81 гривень.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 січня 2018 року задоволено подання Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення тимчасового обмеження боржнику, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа громадянина України для виїзду за кордон.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст. 6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" ("Горнсбі проти Греції").

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату цього боргу і становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: "Агрокомплекс проти України", "Іванов проти України").

Водночас свобода пересування особи гарантована ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень ч. 2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч. 3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у п. 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі "Напияло проти Хорватії" п. п. 78-82).

Стаття 2 Протоколу N 4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (ч. 5 ст. 441 ЦПК України).

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, яка визначені Законом України Про виконавче провадження, а також прийняття необхідних мір для виконання рішення суду.

Таким чином, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідування мети гарантування повернення боргу, або виявлення обставини, які спростовували б критерії співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Скасування такого засобу обмеження боржника можливе тільки при виконанні останнім зобов`язань за певними виконавчими документами, що, зокрема, зазначені судом першої інстанції в тексті ухвали про обрання зазначеного вище обмеження для ОСОБА_1 .

Однак ОСОБА_1 звертаючись із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не зазначила та не надала відповідні докази, які б свідчили про виконання нею зобов`язань перед стягувачем ОСОБА_3 , чи вжиття будь яких заходів які б свідчили про намагання виконати свої зобов язання перед стягувачем по поверненню боргу.

Водночас апеляційний суд зауважує, що обґрунтування вимог поданої ОСОБА_1 заяви про скасування тимчасового обмеження її у праві виїзду за межі України зводиться до незгоди з висновками суду щодо встановлення обставин по справі №523/1234/18 та відповідно постановленою Суворовським районним судом м. Одеси ухвалою від 31 січня 2018 року, яка не оскаржена заявницею в апеляційному порядку, при цьому нових обставин, зокрема, щодо виконання своїх зобов`язань перед стягувачем за вказаним вище виконавчим документом, тощо, які виникли після застосування судом відносно ОСОБА_1 такої санкції, як тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України, і які б обґрунтовували необхідність її скасування, остання не наводить.

Отже на час вирішення судом вказаного питання заявницею не надано суду жодних доказів виконання нею судового рішення шляхом сплати на користь стягувача суми боргу або вжиття будь яких заходів направлених на виконання вказаного вище судового рішення.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що суд наділений правом скасувати обмеження у праві виїзду особи за кордон лише за умови, коли відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування такого обмеження.

Предметом розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є не питання правомірності вжиття судом заходів забезпечення виконання судового рішення у вигляді обмеження боржниці у праві виїзду за межі України, як такої, а виключно наявність чи відсутність підстав для його скасування.

Процесуальні дії суду щодо тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України і скасування такого обмеження врегульовані окремими нормами, є різними за своїм юридичним змістом і за обставинами, які підлягають встановленню.

З матеріалів цієї справи убачається, що на час розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, рішення суду у справі № 523/9370/15-ц про стягнення зі ОСОБА_1 не виконано і обставини, що зумовили застосування обмеження у праві виїзду боржниці за кордон, не змінилися, тому колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України з підстав, якими така заява обґрунтована.

Доказів які б спростували висновки суду першої інстанції скаржницею не надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, за своїм змістом і суттю заголом є обґрунтуванням вимог заяви, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, та незгоди з вказаними вище висновками суду, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, без посилення на обставини, які не були враховані судом.

Порушень судом норм процесуального права, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, наведених у скарзі не має.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеса від 27 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови буде складено 11 вересня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: Н.В. Стахова

М.В. Назарова