печерський районний суд міста києва
Справа № 757/1137/20-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судового засідання - Бурячок А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого просив стягнути з відповідача на його користь: за договором банківського вкладу № SAMDN723 від 18.01.2010, 109500,00 дол. США, за договором банківського вкладу № SAMDN2425 від 16.09.2010, 76650,00 дол. США, за договором банківського вкладу № SAMDN6077 від 25.04.2013, 547500,00 дол. США, за договором банківського вкладу № SAMDN937 від 14.07.2010, 54750,00 дол. США, за договором банківського вкладу № SAMDN8567 від 18.01.2011, 109500,00 дол. США, за договором банківського вкладу № SAMDN1511 від 12.02.2013, 328500,00 дол. США, 3% від суми утриманих банком коштів за кожен день прострочення, в порядку ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою суду від 13.01.2020 відкрито провадження у справі та визначено розглядати за правилами загального по позовного провадження.

28.08.2020 представник відповідача направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки, позивачем не було надано обґрунтованого розрахунку суми, що заявлено до стягнення, що унеможливлює надання відповідачем контраргументів з приводу нарахування тієї чи іншої суми та можливості суду задоволення позовних вимог. Крім того, представник вказав на надмірність суми грошових коштів, які просить стягнути, а стягнення пені в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. У випадку задоволення позовних вимог просив зменшити розмір пені, щонайменше до розміру відсотків, які були стягнуті з банку за судовим рішенням у справі № 757/18448/18-ц

02.11.2020 до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив АТ КБ «Приватбанк».

08.12.2021 до суду надійшли додаткові пояснення акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк», в якій адвокат заперечував щодо застосування запропонованої банком методики нарахування пені, оскільки, на його думку порушення вимог закону не може бут для боржника вигіднішим ніж його виконання.

Ухвалою суду від 31.03.2021 у справі зупинено провадження до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 320/5115/17-ц.

Ухвалою суду від 06.12.2021 у справі поновлено провадження.

23.05.2022 від представника позивача до суду надійшли пояснення щодо відсутності підстав для нарахування та стягнення пені.

29.08.2022 до суду представником позивача були подані письмові пояснення, з відкоригованим розрахунком пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 13.01.2019 по 13.01.2020: за договором № SAMDN723 - у розмірі 19872,71 дол. США, за договором № SAMDN2425 - у розмірі 9856,20 дол. США, за договором № SAMDN6077 - у розмірі 71275,52 дол. США, за договором № SAMDN937 - у розмірі 6181,05 дол. США, за договором № SAMDN8567 - у розмірі 11327,11 дол. США, за договором № SAMDN1511 - у розмірі 50721,27 дол. США.

01.09.2022 до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача щодо відсутності підстав для застосування норми ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до правовідносин, які наявні між банком та позивачем на час розгляду судової справи, та які є припиненими в розрізі як договірних так і споживчих відносин з моменту розірвання депозитних договорів на вимогу вкладника.

02.09.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

01.11.2022 до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи у його відсутність.

05.04.2023 до суду надійшли письмові пояснення представника позивача.

09.05.2023 до суду надійшла заява представника відповідача про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні з підстав зазначених у відзиві.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за наявності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов таких висновків.

Судовим розглядом встановлено, що 18.01.2010 між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN723. На виконання даного договору, на рахунок № НОМЕР_1 були внесені 10000,00 дол. США.

14.07.2010 між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN937. На виконання даного договору, на рахунок № НОМЕР_2 були внесені 5000,00 дол. США.

16.09.2010 між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN2425. На виконання даного договору, на рахунок № НОМЕР_3 були внесені 7000,00 дол. США.

18.01.2011 між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN8567. На виконання даного договору, на рахунок № НОМЕР_4 були внесені 10000,00 дол. США.

12.02.2013 між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN1511. На виконання даного договору, на рахунок № НОМЕР_5 були внесені 30000,00 дол. США.

25.04.2013 між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN6077. На виконання даного договору, на рахунок № НОМЕР_6 були внесені 50000,00 дол. США.

Навесні 2014 р., у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було безпідставно заблоковано відповідачем. Нарахування відсотків було припинено.

З метою отримання доступу до належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків він неодноразово звертався до банку із вимогами поновити йому доступ до рахунків, але дані вимоги банком виконані не були.

У зв`язку із цим позивач був вимушений звернутися до суду.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19.08.2019 у справі № 757/18448/18-ц позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN723 від 18.01.2010 заборгованість у розмірі 12736,22 дол. США, за договором № SAMDN2425 від 16.09.2010 заборгованість у розмірі 8545,07 дол. США, за договором № SAMDN6077 від 25.04.2013 заборгованість у розмірі 61116,03 дол. США, за договором № SAMDN937 від 14.07.2010 заборгованість у розмірі 6025,16 дол. США, за договором № SAMDN8567 від 18.01.2011 заборгованість у розмірі 11955,81 дол. США, за договором № SAMDN1511 від 12.02.2013 заборгованість у розмірі 37396,19 дол. США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2019, було змінено рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.08.2019 в частині розміру стягнення судового збору (зменшено суму судового збору) В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.08.2019 залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

19.12.2019 банк отримав пропозицію представника позивача - адвоката Дугінова Д.А. про добровільне виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Листом банку від 23.12.2019 № 20.1.0.0.0/7- 191223/2356 позивачу надана відповідь, згідної якої вбачається, що вимоги не виконані.

Судами встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитні договори: № SAMDN723 від 18.01.2010, № SAMDN2425 від 16.09.2010, № SAMDN6077 від 25.04.2013, № SAMDN937 від 14.07.2010, № SAMDN8567 від 18.01.2011, № SAMDN1511 від 12.02.2013.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачою ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові кошти вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові кошти - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати процентів на неї, а в банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Відповідно до статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Згідно зі статтею 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Таким чином, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Правова позиція про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань і має наслідком настання відповідальності, визначеної частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

За змістом частини третьої статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін, в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.02.2022 у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), вказано, що відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

В постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 321/404/19 (провадження № 61-19237св20), що після ухвалення судового рішення апеляційним судом Запорізької області від 05.06.2018, яким стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача депозитний вклад, договірні відносин між сторонами є такими, що припинилися. Після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Так, ОСОБА_1 просив стягнути з банку на свою користь пеню на підставі ч. 3 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 13.01.2019 по 13.01.2020, тоді як рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19.08.2019 у справі № 757/18448/18-ц, постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2019 змінено в частині розміру стягнення судового збору (зменшено суму судового збору), в іншій частині - залишено без змін, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача суми депозитних вкладів, невиплачені відсотки та штрафні санкції.

Вказане свідчить про безпідставність вимог позивача щодо стягнення пені відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за весь період, за який позивач просив нарахувати пеню, оскільки з моменту набрання 05.12.2019 вищевказаним рішенням законної сили на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29).

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13, 15, 76-81, 89, 133, 134, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення пені - відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 .

відповідач: акціонерне товариство комерційного банку «Приватбанк», 01001, м. Київ, вул. М. Грушевського, буд. 1-Д, .

Суддя Р.В. Новак