ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3015/23 Справа № 932/8952/20 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В.І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Шевченківської районної в місті Дніпрі ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, зобов`язання знести добудови та відновити приміщення до попереднього стану

за апеляційними скаргами ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

04 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Виконавчого комітету Шевченківської районної в місті Дніпрі ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, зобов`язання знести добудови та відновити приміщення до попереднього стану, у якому, із врахуванням заяви від 14.04.2021, просить:

- визнати незаконним та скасувати рішення Виконкому Бабушкінської районної в м. Дніпрі ради №654 від 20.09.2002 та №681 від 17.09.2004;

- визнати незаконними та зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 знести другий поверх над кв. АДРЕСА_1 та стіни новобудови в «Б-1», гараж «Е» та прибудову до «А-1» кв.4, а також відновити загальний підвал під приміщенням «А-1» та вхід в загальний підвал в домоволодінні АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона є власником 36/100 частин домоволодіння, АДРЕСА_2 . Рішенням Виконкому Бабушкінської районної в м. Дніпрі ради №681 від 17.09.2004 затверджено приймання частини вказаного житлового будинку, які були реконструйовані на підстав рішення №654 від 20.09.2002. Вказані рішення порушують права позивача, оскільки позивач не надавала дозволу на перебудову та добудову спільного майна. Крім того речові права на земельну ділянку, на якій здійснено добудову не оформлені. Внаслідок добудови значно збільшилася площа будівель, відбулось захоплення та перебудова підвальних приміщень, загороджено вікно кухні, якою користується позивач. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також збудували гараж під яким опинилися комунікаційні мережі (том 1 а.с.1-4,167-170, том 2 а.с.26).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_4 знести прибудову до будинку «А-1» (позначене під літ. «А3-1»), відновити підвал загального користування під будинком «А-1» та вхід до нього. В решті вимог позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 4365 грн. (а.с.204-209).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовної заяви (том 3 а.с.1-5, 57-61).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, скасувати рішення суду в частині незадоволених позовних вимог та ухвалите нове рішення про їх задоволення (том 3 а.с.7-9).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_5 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог (том 3 а.с.16-31).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що згідно рішення Виконкому Бабушкінської районної в м. Дніпрі ради №654 від 20.09.2002 ОСОБА_3 дозволено проектування та реконструкцію частини жилого будинку піт. «Б» у домоволодінні по АДРЕСА_2 з проектом, виконаним приватним підприємством «АРЧІ».

Згідно рішення Виконкому Бабушкінської районної в м. Дніпрі ради №681 від 17.09.2004 затверджено за ОСОБА_3 акт приймання частини житлового будинку піт. «Б-1» у домоволодінні по АДРЕСА_3 та перебудованого з навісу гаража «Е».

Крім того цим рішенням надано правомочності переплануванню квартири АДРЕСА_4 прибудови літ «А.-1» та переплануванню підвалу під літ. «А-1» ОСОБА_4 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2012 у справі №2-1968/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.08.2014, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інших про визнання права власності на частину підвалу під будинком «А-1».

В межах вказаної справи встановлено наступне.

У м. Дніпропетровську на земельній ділянці АДРЕСА_5 розташоване домоволодіння, яке складається з жилого будинку під літ. «А-1» на дві квартири з підвалом, жилого будинку під літ. «Б-1» на чотири квартири, з надвірних господарських будівель гаражів під літ. «Е», «И», «К», «П», погребу з шийкою під літ. «В», сараю під літ. «З», побутових споруд навісу під літ. «Ж», огорожі, хвіртки та інших під №№ 1ч4, 7ч13, мостіння ІчІІ.

У будинку під літ. «А-1» жилою площею 94,3 м2, загальною площею 221,3 м2 шляхом прибудови і перебудови корисна площа збільшена у квартирі АДРЕСА_6 за рахунок добудови під літ. «А1-1», «а-1», «А2-1», «а1-1», «а2-1», «а3» та в квартирі АДРЕСА_7 за рахунок добудови під літ. «А3-1», сіней під літ. «а5» і переобладнаного підвалу. Так, протягом 2002 2004 років, з дозволу виконкому Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, за рішенням №654 від 20.09.2002 відповідачі Шелудякови власним коштом виконали, серед іншого, перебудову підвалу, квартири АДРЕСА_7 у жилому будинку під літ. «А-1» і прибудову під літ. «А3-1», що прийняті до експлуатації згідно з абзацом другим ч.2 ст.331 ЦК України за актом, затвердженим рішенням виконкому Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради № 681 від 17.09.2004. Внаслідок перебудови збільшилася загальна площа трикімнатної квартири АДРЕСА_7 до 90,5 м2 за жилої площі 33,5 м2 з можливістю використання частини приміщень підвалу загальною площею 43,6 м2, розташованих під квартирою АДРЕСА_7 і добудовою під літ. «А3-1», під кімнату відпочинку, сауну, душову, басейн, комору, корисна площа яких склала 32,9 м2. В свою чергу добудова під літ. «А3-1» споруджена на місці входу у підвал під літ. «а3» та приміщень коридору і комори квартири АДРЕСА_7 у добудові «а-1».

Це домоволодіння належить на праві спільної власності позивачу ОСОБА_1 , відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і третій особі ОСОБА_7 , у частці без зміни розміру їх часток після виконаних будівельних робіт.

Свою частку у спільній власності позивач ОСОБА_1 купила, а ОСОБА_8 за ціною в 13 600 гривень продав, на умовах укладеного ними договору купівлі-продажу, який 17.05.1999 в м. Дніпропетровську посвідчила приватний нотаріус Гезь В.Н. Дніпропетровського міського нотаріального округу із записом у реєстрі під № 1020.

ОСОБА_5 свою частку у 2008 році отримав в дар від своєї матері ОСОБА_4 , яку вона набула, прийнявши дар від ОСОБА_9 згідно з ст.ст. 113, 243 ЦК УРСР на умовах договору дарування від 10.01.2001, що посвідчений приватним нотаріусом Сусловою Н.Б. Дніпропетровського міського нотаріального округу із записом у реєстрі під № 13, тоді як ОСОБА_9 успадкував цю частку у спільній власності після ОСОБА_10 , про що 19.08.1998 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом.

Порядок користування квартирами будинків цього домоволодіння встановлений співвласниками в умовах нотаріально посвідченого договору конкретного користування від 24.11.1976 відповідно до частки кожного з наступною зміною розміру часток за рішенням народного суду Бабушкінського району м. Дніпропетровська від 20.05.1985.

За встановленим порядком користування ОСОБА_4 відповідно до її частки у праві власності надавалася в натурі квартира АДРЕСА_7 в жилому будинку під літ. «А-1» жилою площею 33,9 м2, частина підвалу під будинком під літ. «А-1» і частина входу до нього та споруди загального користування. За цим же порядком частці у спільній власності відповідало надання ОСОБА_1 у володіння і користування в натурі квартир АДРЕСА_6 , АДРЕСА_8 в жилому будинку під літ. «А-1» жилою площею 60,1 м2, сараю під літ. «Г», погребу з шийкою під літ. «В», гаражу під літ. «П», вбиральні під літ. «Д», сараїв «М», «Н», «О», частина підвалу під будинком під літ. «А-1» і частини входу до нього та споруди загального користування.

Проте, з 1947 року підвал значився лише під будинком під літ. «А-1» з розмірами 8,03х7,84 м, тобто площею 63 м2, і на час придбання позивачем ОСОБА_1 своєї частки у спільній власності в 1999 році під добудовою під літ. «а-1» підвалу не було.

В судовому засіданні в суді 1 інстанції встановлено використання відповідачами ОСОБА_11 спільного підвалу в жилому будинку під літ. «А-1», що існував з 1947 року, в результаті чого після 01.01.2004 створений новий підвал, відмінний від використаного за площею, висотою і розташуванням, що вказує на переробку старого підвалу за визначенням ст.332 ЦК України.

Позов у вказаній справі подано у липні 2005 року.

Окрім того судами розглядалася справа №2-6549/11 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Бабушкінської районної у м. Дніпропетровська ради про скасування рішень відповідача №654 від 20.09.2002 та №681 від 17.09.2004.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.06.2016 в позові ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку із незалученням належних співвідповідачів. Позов у цій справі подано у листопаді 2007 року.

Згідно відповіді Бабушкінської районної у місті Дніпропетровську ради вбачається, що оскаржуване рішення від 17.09.2004 №681 прийнято на підставі акту державної технічної комісії, акту санітарно-гігієнічного обстеження, технічних висновків, письмової згоди на будівництво сараю всіма власниками домоволодіння, що мешкали на момент 18.05.1987. Факт відсутності доступу до каналізаційного колодязя не має підтвердження. Підключення до міського водопроводу квартири позивача здійснено безпосередньо із АДРЕСА_3 , без зв`язку із мережами інших співвласників. Приміщення кімнати відпочинку поз. «4-8» площею 24,6 кв.м., що було обладнане ОСОБА_4 у реконструйованій частині підвалу складає менше частини підвалу у 63 кв.м.

Відповідачем долучено копії акту санітарно-гігієнічного обстеження від 19.08.2004, дозвіл на виконання будівельних робіт від 12.11.2002 виданий на виконання рішення виконавчого комітету від 20.09.2002 №654, технічний висновок ПП «Арчі», акт технічної комісії.

Із відповіді Інспекції ДАБК ДМР від 26.09.2002 вбачається факт самовільного будівництва як відповідачами так і позивачем.

Згідно договору дарування від 06.12.2018 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 18/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_2 .

Позивачем заявлено до відшкодування судові витрати на суму: 13 095 грн., з яких: 3 375 грн. судовий збір; 720 грн. поштові витрати; 9 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із обставин, встановлених у справі №2-1968/11, якими встановлено, що влаштуванням прибудови до будинку «А-1» (позначена під літ. «А3-1») та переплануванням підвалу під будинком «А-1» порушено права позивача на користування спільним майном, зокрема підвалом. Такі права мають бути відновлені у єдиний належний спосіб приведенням будинку до попереднього стану. При цьому, за висновками Верховного Суду, для захисту прав позивача не вимагається скасування рішення 2004 року, яким незаконно легітимізовано таке будівництво, договори купівлі-продажу чи реєстрація права власності. Разом із тим, оскільки наведені будівельні роботи були здійснені відповідачем ОСОБА_4 , що вбачається із оскаржуваного рішення 2004 року, виключно остання має усунути такі наслідки.

Відмовляючи у задоволені вимог щодо реконструкції будинку «Б-1» (яке здійснено на підставі відповідного дозволу) та перебудови з навісу гаража «Е», суд 1 інстанції виходив із того, що позивачем не доведено фактів порушення її прав вказаним будівництвом. Зокрема не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що гараж перешкоджає водовідведенню, а реконструкція будинку «Б-1» затіняє приміщення, якими користується позивач.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду 1 інстанції.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.

У частині другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (провадження № 12-58гс21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13 (пункти 6.31-6.33) та від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц) (пункти 53-56))».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.06.2021 в справі №509/11/17 (провадження № 61-268св21) зазначено, що належними відповідачами мали бути саме нові власники спірних апартаментів, до яких позовні вимоги не пред`являлись. Тому постанову апеляційного суду змінив шляхом викладення її в редакції цієї постанови в частині відмови в задоволенні позовних вимог за їх позовами про знесення самочинно збудованого майна, про приведення приміщень у первісний стан, шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, про усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження своїм майном шляхом перебудови самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, у зв`язку з тим, що ці позовні вимоги до нових власників не пред`являлися, а відповідачі зазначені позивачем не є належними відповідачами; Позивач вимог про усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження своїм майном (знесення самочинно збудованого майна) чи про відновлення становища, яке існувало до порушення не пред`являв. Тому в задоволенні позовних вимог необхідно було відмовити у зв`язку з тим, що визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень спричинених самочинним будівництвом».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.11.2021 у справі №947/30277/19 (провадження №61-12547св21) вказано, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.09.2022 у справі №697/2434/16-ц (провадження N61-22890св19) зазначено, що: «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення. Отже, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням норм ЗК України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.07.2022 у справі №683/2422/19 (провадження №61-13607св21) вказано, що «в цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України), відсутня вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю; (б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі N 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову».

Встановлено, що учасники справи є співвласниками єдиного об`єкту нерухомості житлового будинку та господарських приміщень із визначенням розміру часток у праві спільної власності. Разом із тим, земельна ділянка для обслуговування будинку не сформована та не оформлена за співвласниками будинку.

Суд 1 інстанції вірно зазначив, що преюдиційними є обставини здійснення відповідачами реконструкції частини жилого будинку піт. «Б», перебудови з навісу гаража «Е», перепланування квартири АДРЕСА_7 шляхом влаштування прибудови до буд. під літ. «А-1» та переплануванню підвалу під літ. «А-1». При цьому обставина, створення відповідачами нового підвалу під літ. «А-1», замість існуючого з 1947 року спільного підвалу, встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили та у справі, де брали участь ті самі сторони. І нове вирішення даного питання буде порушенням процесуального закону та принципу правової визначеності.

Реконструкція частини житлового будинку літ. «Б» здійснена на підставі відповідного дозволу. В свою чергу інші перебудови та перепланування здійснені без відповідного дозволу та були легітимізовані рішенням 2004 року.

Врахувавши обставини встановлені у справі №2-1968/11 суд зазначив, що влаштуванням прибудови до будинку «А-1» (позначена під літ. «А3-1») та переплануванням підвалу під будинком «А-1» порушено права позивача на користування спільним майном, зокрема підвалом.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд дійшов висновку, що порушені права мають бути відновлені у єдиний належний спосіб приведенням будинку до попереднього стану. При цьому, за висновками Верховного Суду, для захисту прав позивача не вимагається скасування рішення 2004 року, яким незаконно легітимізовано таке будівництво, договори купівлі-продажу чи реєстрація права власності. Разом із тим, оскільки наведені будівельні роботи були здійснені відповідачем ОСОБА_4 , що вбачається із оскаржуваного рішення 2004 року, виключно остання має усунути такі наслідки.

У зв`язку з зазначеним доводи апеляційних скарг ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є безпідставними, зводяться до переоціники доказів та тлумачення норм чинного законодавства на власний розсуд, жодним чином не спростовуючи висновки суду 1 інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів звертає увагу, що реконструкції будинку «Б-1» (яке здійснено на підставі відповідного дозволу) та перебудови з навісу гаража «Е», позивачем як в суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції не доведено фактів порушення її прав вказаним будівництвом. Зокрема не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що гараж перешкоджає водовідведенню, а реконструкція будинку «Б-1» затіняє приміщення, якими користується позивач.

Реконструкція не змінила порядок користування спільним майном для позивача. За рахунок реконструкції може бути збільшено розмір частки відповідачів у праві спільної власності на будівлі, що не призведе до зміни обсягу майна, яке припадає на частку позивача. Розмір частки у праві спільної власності на земельну ділянку визначається на час виникнення спільної часткової власності на споруди, а подальші добудови не мають значення.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що аргументи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, повно і правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: