Справа № 128/256/23
УХВАЛА

15 вересня 2023 року м. Вінниця

Суддя Вінницького районного суду Вінницької області Ганкіна І.А., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Піпко Андрія Миколайовича про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького районного суду Вінницької області (суддя Шевчук Л.П.) перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

Ухвалою судді від 08.02.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі №128/256/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, розгляд якої здійснювати за правилами загального позовного провадження, в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2023 по даній заяві про забезпечення позову визначено головуючу суддю Ганкіну І.А.

Заява про забезпечення позову отримана суддею 15.09.2023, оскільки суддя Ганкіна І.А. 07.09.2023 року перебувала у відпустці відповідно до наказу, та в подальшому з 08.09.2023 по 14.09.2023 на лікарняному.

В процесі розгляду справи представник позивача адвокат Піпко А.М., за допомогою підсистеми «Електронний суд» звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, за кою просить вжити заходи забезпечення позову та накласти арешт на належний на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП за ДРФО НОМЕР_1 ) житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та заборонити ОСОБА_2 (РНОКПП за ДРФО НОМЕР_1 ) здійснювати обтяженням речовими правами інших осіб (іпотека, застава тощо) житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Дану заяву адвокат мотивує тим, що він з`ясував, що, відповідач ОСОБА_2 побудував спірний житловий будинок на земельній ділянці, яка належить позивачу, оформив право власності на нього та має змогу розпорядитись належним відповідачу житловим будинком, чим ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. В матеріалах інвентаризаційної справи № 1897 (арк. 34-35) міститься повідомлення про початок будівельних робіт № 63 від 26.05.2014 року, в якому ОСОБА_2 зазначив про будівництво за адресою АДРЕСА_1 , а в розділі земельна ділянка, яка використовується для будівництва зазначив земельну ділянку серія ЯЖ № 779924 від 06.11.2008 року, кадастровий номер: :02:005:0249. При цьому, дана земельна ділянка: АДРЕСА_1 , що підтверджують наявні в інвентаризаційної справи № 1897 договір дарування від 08.05.2014 року (арк. 32-33). Згідно інформаційної довідки № 345411953 від 06.09.2023 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на житловий будинок адресою АДРЕСА_1 , що мало місце 08.08.2014 року згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 08.08.2014 року. Отже, в повідомленні про початок будівельних робіт №63 від 26.05.2014 року вказано будівництво житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , тоді як право власності зареєстровано щодо житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 327992 від 20.12.2010 року являвся власником земельної ділянки площею 0,04966 га, яка розташована в АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :02:005:0293, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Дана земельна ділянка межує з земельною ділянкою кадастровий номер :02:005:0249. За наявності у відповідача зареєстрованого права власності на вищевказані земельну ділянку і житловий будинок він має вільну можливість здійснити їх відчуження чи обтяження правами (внести в заставу, іпотеку тощо) чи в інший спосіб змінити існуючий юридичний стан спірного майна.

Відтак, вивчивши заяву про забезпечення позову, оглянувши матеріали цивільної справи № 128/256/23, проаналізувавши норми закону, суд дійшов наступного висновку.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: зокрема одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Подана представником позивача заява про забезпечення позову відповідає приписам та вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, та таким чином вона підлягає невідкладному розгляду в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

У відповідності до ч.2 ст. 149 ЦПК України, суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч.3 ст.149 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»№ 9 від 22 грудня 2006 року у п.4роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, саме пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно дост.124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Крім того судом враховується, що у відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 22.12.2006 р., №9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Оглянувши матеріали зави адвоката Піпко А.М. про забезпечення позову та матеріали позовної заяви, суд вважає, що в задоволені даної заяви слід відмовити, оскільки предмет заявлених вимог в позові та в заяві про забезпечення позову не є співмірними, оскільки не надано доказів реального відчуження чи обтяження іншими правами, що може змінити юридичний стан спірного майна.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 81, 141, 149, 151,152, ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволені заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Піпко Андрія Миколайовича про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, а саме про накладення арешту на належний на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП за ДРФО НОМЕР_1 ) житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та заборонити ОСОБА_2 (РНОКПП за ДРФО НОМЕР_1 ) здійснювати обтяженням речовими правами інших осіб (іпотека, застава тощо) житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали виготовлено 15.09.2023.

Суддя І.А. Ганкіна