Справа № 504/4137/15-ц
Номер провадження 2/504/52/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2023смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Жовтан П.В.,

за участю секретаря судових засідань Сокурцової Т.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача -адвоката Редванської Н.В.,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Тищенко С.Ю.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в смт.Доброслав Одеського району Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним майном подружжя та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просить визнати майно спільним майном подружжя та визнати право власності на майно.

В березні 2019 року позивачка уточнила позовні вимоги.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 та після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , який був зареєстрований на його ім`я на підставі договору купівлі-продажу майна №18433 від 24.04.1997 року, зареєстрованого на Одеській товарній біржі.

Також, рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.07.2004 року була визнана дійсною угода купівлі-продажу житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на вказаний будинок.

Позивач ОСОБА_1 з ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1979 року, від якого в них народилось двоє дітей. Вказаний шлюб був розірваний 07.02.1995 року, однак з січня 1996 року вони відновили подружні відносини, що також підтверджується актом, складеним депутатом Першотравневої сільської ради Лиманського (Комінтернівського) району Одеської області, який складений, в тому числі, за результатами опиту сусідів.

24.04.1997 року ОСОБА_1 з ОСОБА_4 за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_1 .

Як стверджує позивачка, на час постановлення рішення суду 12.07.2004 року про визнання права власності на майно за ОСОБА_4 вона із ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за вказаною вище адресою, в тому числі, до дня його смерті, виховували дітей.

Відповідно до довідки Першотравневої сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 2263 від 26.10.2015 року ОСОБА_1 зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, позивачка, вважаючи, що спадковим майном, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 є лише частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , на яку можуть претендувати відповідачі і звернулась до суду із позовними вимогами.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 з січня 1996 р. по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати індивідуальний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_2 надав письмові заперечення, в яких вказав, що позивачка- його матір бажає заволодіти часткою батьківського будинку, тобто хоче позбавити його майна, яке він із сестрою повинні успадкувати після смерті батька. Після розірвання шлюбу батьки ніколи не підтримували подружніх стосунків і у цивільному шлюбі між собою не перебували. Матір залишилася проживати у будинку, оскільки не мала іншого житла та була зареєстрована у вказаному житлі. Вони не називали один одного чоловіком і жінкою, не підтримували стосунків, що притаманні чоловіку і жінці, ночували в різних кімнатах, не вели спільне господарства, не мали спільного бюджету. У батьків після розірвання шлюбу були вкрай напружені стосунки та позивач зверталася до органів внутрішніх справи з заявами стосовно батька. Позивачка проживала в батьківському будинку вимушено, не підтримуючи з батьком нормальних стосунків. На момент набуття будинку у 1997р. діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, який на відміну від, Сімейного кодексу 2004р., не мав згадки про спільне проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Стосовно акту, наданого позивачкою, сусіди пояснили, що вказаний акт вони підписали на прохання позивачки, яка їм сказала, що якщо вони його не підпишуть, то її виженуть з будинку. У зв`язку із тим, що батьки не проживали однією сім`єю після розірвання шлюбу у 1995 році, не мали стосунків, що притаманні справжньому подружжю, а будинок був придбаний у 1997р., коли діяв Кодекс про шлюб та сім`ю, відповідач просить у задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та її представник-адвокат Редванська Н.В. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник відповідач - адвокат Тищенко С.Ю., в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували на підставах, викладених вище у запереченні. Крім того, адвокат Тищенко С.Ю. надав заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні визнала позовні вимоги повністю та не заперечувала проти їх задоволення, в подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши думку осіб, що беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , про що в книзі реєстрації та актів цивільного стану про смерть виконавчого комітету Курячелозівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області вчинено актовий запис за № 19 та повторно видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 15.07.2015 р. (т.1 а.с.7).

Позивачка ОСОБА_1 із ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1979 року, який був розірваний 07.02.1995 року (т.1 а.с.8).

Спадкоємцями першої черги на спадщину, що відкрилась в відповідності зі ст.1261 УК України було два спадкоємця - ОСОБА_2 син спадкодавця, ОСОБА_5 донька спадкодавця, які у встановлений законом строк звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини (т.2 а.с.23, 24).

Згідно договору купівлі-продажу майна №18433 від 24.04.1997 року, зареєстрованого на Одеській товарній біржі, ОСОБА_4 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 . Зазначений договір зареєстрований в Комінтернівському РБТІ (реєстровий номер 6-114-116, інвентаризаційна справа №3020). (т.1 а.с.10-12).

Рішенням Першотравневої сільської ради Комінтернівського району Одеської області №89-ХХІІІ від 30.03.2000 року вулиця Комсомольська була перейменована в Центральну. (т.1 а.с.23).

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.07.2004 року була визнана дійсною угода купівлі-продажу житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на вказаний будинок (т.1 а.с. 21-22).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, датою прийняття рішення про державну реєстрацію значиться 19.10.2004 року та підставою виникнення права власності вказано Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.07.2004 року, справа №2-990/2004 р., відомості про інші речові права відсутні.

В запереченнях на позовну заяву, відповідачі зазначили, що права і обов`язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, часом набуття якого визначений 1997 рік, тому правовий режим майна (будинку), придбаного у 1997 році, і правовідносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 із приводу нього, не можуть регулюватися нормами СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, оскілки нормами КпШС не було визначено взагалі поняття фактичних шлюбних відносин.

Разом з тим, аналізуючи дані доводи, суд виходить з наданих документів, а саме технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 , згідно з яким котельня, навіс літ. Д, сарай літ Е, сарай літ. Ж, навіс лід. З, гараж літ. Н, літня кухня, веранда збідовані в 2000-2001 роках, що спростовує заперечення відповідачів, що єдиною підставою для виникнення у померлого ОСОБА_4 права власності на будинок був лише договір купівлі-продажу, укладений на товарній біржі, оскільки матеріалами справи встановлено, що саме на підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.07.2004 року, справа №2-990/2004 р. ОСОБА_4 набув право власності на майно, збудоване ним після придбання будинку.

Згідно зі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Ця позиція також узгоджується із положеннями, викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.91 р. (із змінами, внесеними згідно Постанов Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.92 року, № 15 від 25.05.1998 року) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», в пункті 9 якої визначено, що необхідно врахувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації.

Вирішуючи даний спір суд виходить із того, що на момент набуття права власності на спірний будинок ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, грошові кошти на придбання будинку та його перебудову збирали разом, а тому він придбаний за рахунок їх спільної праці. При цьому, суд враховує норми ст.17 Закону України «Про власність», які були чинними на момент на буття у власність будинку у 1997 році, а також норми ЦК України в ред. 2004 року, які були чинними на момент постановлення рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.07.2004 року, справа №2-990/2004 р. про визнання за ОСОБА_4 права власності на даний будинок.

Суд враховує пояснення представника позивачки про те, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , вони залишились спільно проживати у будинку АДРЕСА_1 .

Також, в судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами те, що подружжя ОСОБА_6 перебувало у зареєстрованому шлюбі з 1979 року по 1995 рік, під час якого в них народилось двоє дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

Подружжя ОСОБА_6 , працюючи на Комінтернівській птахофабриці отримали житло, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживали до моменту купівлі спірного будинку.

В 2000-2001 році, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 здійснили перебудову будинку, побудувавши котельню, навіс літ. Д, сарай літ Е, сарай літ. Ж, навіс лід. З, гараж літ. Н, літню кухню, рік побудови яких позначений в технічному паспорті , виготовленому Комінтернівським РБТІ станом на 02.05.2004 року. Твердження позивачки про те, що перебудова будинку здійснювалась за спільні кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_1 підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири 14.11.2001року, згідно якого ОСОБА_4 продав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , отриману сім`єю ОСОБА_6 у власність шляхом приватизації, та іншого майна за ці грошові кошти не придбавав.

Крім того, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Суд вважає, що у даній справі підлягають застосовуванню норми Сімейного кодексу України, оскільки відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 як подружжя припинились лише через смерть ОСОБА_4 у 2015 році, отже були триваючими.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Суд враховує те, що ОСОБА_1 з 1996 року по теперішній час зареєстрована та фактично проживає у спірному будинку.

З метою встановлення фактичних обставин справи, в судовому засіданні були допитані у якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , пояснив суду, що сім`ю ОСОБА_6 знає з 1994 року. Він працював бригадиром на фабриці, а подружжя ОСОБА_6 працювало в його бригаді. В 2004-2011 р.р. він не знав, що в той період вони були розлучені, оскільки конфліктів між ними на роботі не було. ОСОБА_13 про ОСОБА_14 вживав словосполучення: «Моя Віра». ОСОБА_13 зловживав алкогольними напоями, тому коли він міг не вийти на роботу, ОСОБА_15 виконувала в ці дні роботу за двох, прикриваючи чоловіка. На протязі всіх років свідок сприймав їх як подружжя та сумнівів в тому, що в них саме подружні відносини, не було.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що вона знайома зі сторонами по справі, оскільки вони проживають по-сусідству. Сім`ю ОСОБА_6 вона знає з 1987 року, так як вони разом працювали на птахофабриці. Ліневичи проживали в одному будинку, разом господарювали, були як звичайна сім`я, періодично конфліктували, разом робили проводи сина в армію. Після купівлі будинку, ОСОБА_6 через рік-два зробили добудову, як їй відомо, в них все було спільне. Покійний ОСОБА_13 зловживав алкогольними напоями та він вчиняв сварки, по цих фактах до них приїжджала поліція.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , яка в 2015 році складала акт про те, що ОСОБА_1 із ОСОБА_4 проживали сім`єю, пояснила суду, що в будинку ОСОБА_6 вона не була, однак зовні будинок та подвір`я були в порядку. Акт вона складала на підставі пояснень сусідів про те, що Ліневичі проживали однією сім`єю. Про сварки між ними, їй нічого невідомо. З пояснень в неї склалось враження, що Ліневичі проживали разом як сім`я, вели спільне господарство, разом ростили дітей, піклувались один про одного як подружжя.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , який одночасно підписав акт про те, що ОСОБА_1 із ОСОБА_4 не підтримували супружні відносини, а також акт позивачки про те, що вона із ОСОБА_4 проживали сім`єю, пояснив суду, що сім`ю ОСОБА_6 знає давно, оскільки вони проживають по-сусідству. В той час, коли подружжя ОСОБА_6 купили будинок, він вже проживав по АДРЕСА_1 в своєму будинку. Подружжя ОСОБА_6 проживало в сусідньому будинку разом із дітьми ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , проживали як сім`я та утримували домашнє господарство. Батьки проводжали сина ОСОБА_17 в армію, а потім купували йому автомобілі. В основному, в них були сварки через те, що ОСОБА_13 зловживав алкогольними напоями. Натомість, утриманням господарства займалась ОСОБА_1 , а після смерті чоловіка проживала в будинку із сином.

Оцінюючи зазначені пояснення свідків, суд вважає їх послідовними та такими, що узгоджуються із іншими матеріалами справи. При цьому, суд критично оцінює твердження відповідача про те, що свідки не могли знати про дійсну суть відносин подружжя ОСОБА_6 , оскільки зазначені свідки багато років знали ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та їх показання не є суперечливими та у суду не має підстав, поза розумним сумнівом вважати їх неправдивими.

Суд надає критичну оцінку поясненням свідка ОСОБА_12 , оскільки остання з 2010 р. зустрічається з відповідачем ОСОБА_2 , тому може бути заінтересованою особою по справі, крім того, свідок пояснила, що мешкала у спірному будинку лише півроку, отже не може надати точний опис відносин між позивачкою та померлим ОСОБА_4 напротязі тривалого часу.

Разом з тим, суд критично оцінює акт, складений мешканцями с. Першотравневе 15.12.2014 року про те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 спільне господарство не вели, проживали окремо, мали конфліктні відносини, оскільки вказані в акті особи, за виключенням ОСОБА_18 безпосередньо в судовому засіданні не допитувались по даним обставинам, свої показання суду не надавали. Крім того, даний акт, з урахуванням інших доказів по справі, суперечить ним.

Також суд не приймає в якості доказів, фотознімки надані відповідачем ОСОБА_2 , на яких позивачка зображена без чоловіка ОСОБА_4 , а з іншими особами, оскільки вказані фотознімки не спростовують та не підтверджують обставини спору.

Відповідно до довідки Першотравневої сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 2263 від 26.10.2015 року ОСОБА_1 зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.9).

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

На підставі п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі, коли встановлення факту пов`язане з вирішенням спору про право, позов подається на загальних підставах.

З огляду на вище викладене, а також встановлені під час судового розгляду фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про наявність доказів проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 з січня 1996 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На спадщину, що відкрилась в відповідності зі ст.1261 УК України було два спадкоємця першої черги: ОСОБА_2 син спадкодавця, ОСОБА_3 донька спадкодавця, які у встановлений законом строк звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в ред. 2004 року, цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. (Постанова Верховного суду України від 01.07.2015 р. справа № 6-612цс15 та від 16.12.2015 р. справа № 6-2641цс15).

Частиною 4 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року (чинного на час виникнення спірних відносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

При цьому за змістом ч. 4 ст. 368 ЦК України для набуття членами сім`ї права спільної сумісної власності на певне майно необхідна сукупність двох передумов: майно, набуте в результаті спільної праці; майно, набуте за спільні кошти.

Оскільки під час розгляду справи встановлено, що хоча будинок по АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_2 у 1997 році, однак з урахуванням прибудови за ним визнано право власності на будинок 12.07.2004 року після набрання чинності ЦК України в ред. 2004 року, а факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 підлягає встановленню, то суд приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 про визнання будинку по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_6 знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, тому підлягають задоволенню.

Таким чином, за позивачкою ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1/2 частину індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Стосовно заяви представника відповідача -адвоката Тищенко С.Ю. про застосування строків позовної давності, суд вважає, що вказана заява не підлягає задоволенню, оскільки представником відповідача невірно визначено початок перебігу вказаного строку. На переконання суду, з врахуванням заявлених позовних вимог, строк позовної давності у даній справі слід відраховувати з 17 червня 2015 року, тобто дати смерті ОСОБА_4 , а позов пред`явлено до суду 11.11.2015р., тобто в межах строку позовної давності.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

При таких обставинах суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.1, 2, 5, 11, 12, 76-81, 247, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_19 про визнання майна спільним майном подружжя та визнання права власності на майно - задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 з січня 1996 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право приватної власності на 1/2 частину індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12.09.2023р.

Суддя Жовтан П. В.