Справа № 585/397/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого ГАЛ Л. Л., за участю секретаря Адамчо К.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 , мешканець АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_2 , про стягнення коштів в якості авансу в розмірі 3000 грн. та комісії за поповнення карткового рахунку в розмірі 15 грн..

Позов мотивований тим, що позивач в мережі «Інтернет» побачив оголошення про продаж автомобіля ВАЗ 2109, білого кольору. У зв`язку з тим, що йому, позивачу, потрібний автомобіль він зв`язався з автором оголошення за номером телефону, який був указаний у самому оголошенні, та дізнався: що продавець автомобіля - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_2 . Позивач домовився із ОСОБА_2 про купівлю автомобіля за 800 доларів США. На передодні купівлі автомобіля позивачу зателефонував продавець авто - ОСОБА_2 та попросив його сплатити аванс в рахунок майбутнього купівлі-продажу автомобіля в сумі 3000 грн. на картковий рахунок, що належить йому та знаходиться в ПАТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_2 . Потім вони домовилися, що згодом позивач приїде, купить авто і заплатить решту суми. 08 серпня 2022 року через касу ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач перерахував на належний ОСОБА_2 картковий рахунок НОМЕР_2 кошти в сумі 3000 грн., що підтверджується квитанцією від 08.08.2022 та 15.00 грн. комісії за поповнення карткового рахунку, що підтверджується також квитанцією від 08.08.2022. Згодом, позивач попросив свого сина ОСОБА_4 поїхати разом з ним, щоб забрати автомобіль у ОСОБА_2 .. Тому його син зв`язався з продавцем автомобіля ОСОБА_2 та попросив останнього надіслати, крім фото автомобіля, що є в мережі «Інтернет» ще фото авто. Передивившись отриманні фото, вони зрозуміли, що даний автомобіль не підходить: взагалі авто, що було викладене в мережі «Інтернет» не відповідає тому авто, що на присланих фото: стан, колір і т.д.. На, що позивач відразу зателефонував продавцю автомобіля ОСОБА_2 та повідомив, що даний транспортний засіб його не влаштовує і попросив повернути сплачені ним кошти в сумі 3000 грн., але ОСОБА_2 навідріз відмовився повертати кошти. Тому, позивач з метою захисту своїх законних прав та інтересів, повернення коштів та притягнення ОСОБА_2 до відповідальності вирішив звернутися у правоохоронні органи. Проте, 31.10.2022 за вих. № 18381 від Роменського районного відділу поліції в Сумської області позивач отримав листа, згідно якого за фактом звернення позивача до поліції встановлено факт цивільно-правових відносин та відсутності умислу ОСОБА_2 на протиправне заволодіння грошових коштів, у зв`язку з цим ОСОБА_1 було відмовлено у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та проведення розслідування по даному факту.

Позивач зазначає, що оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана ним грошова сума у загальному розмірі 3 000 грн. була авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. Враховуючи наведене та положення ст. 570 ЦК України, вважає що сума, яка вказана в квитанції фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених ст. 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі N 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі N 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року N 461/5297/16- ц (провадження N 61-22017св18) та у постанові від 17.06.2021 № 711/5065/15-ц.

У зв`язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 , сплачені кошти в якості авансу в розмірі 3000 грн. та комісію за поповнення карткового рахунку в розмірі 15 грн..

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ОСОБА_2 у відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України відзив щодо позову не подав.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, є, серед іншого, договори та інші правочини.

Згідно із вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усно домовилися про купівлю автомобіля, та на вимогу ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 сплатив 3000 грн. на картковий рахунок ОСОБА_2 в якості авансу за рахунок майбутнього купівлі-продажу автомобіля.

На підтвердження вказаних обставин, позивачем була надана квитанція від 08.08.2022 року про сплату 3000 грн. на картковий рахунок ОСОБА_2 , а також квитанція про оплату 15 грн. комісії за послугу поповнення рахунку (а.с. 14).

Згідно наданого суду за ухвалою про витребування доказів, інформації ПАТ КБ «ПриватБанк» від 02.06.2023 року, власником карткового рахунку № НОМЕР_2 дійсно є ОСОБА_2 (а.с. 59).

29.08.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Роменського районного відділу поліції в Сумській області із заявою про кримінальне правопорушення, а саме про те, що ОСОБА_2 відмовляється повертати грошові кошти в сумі 3000 грн., які були перераховані на картковий рахунок останнього (а.с. 13).

Згідно довідки Роменського РВП ГУНП в Сумській області №3212/22 про результати розгляду за фактом додаткової перевірки за фактом звернення ОСОБА_1 встановлено факт цивільно-правових відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та відсутність умислу ОСОБА_2 на протиправне заволодіння грошових коштів ОСОБА_1 , у зв`язку з цим ОСОБА_1 було відмовлено у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та проведення розслідування по даному факту (а.с. 67-68,69).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/1084/18, який є обов`язковим на підставі положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, аванс є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. У разі невиконання зобов`язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Крім того, слід зазначити, що аналогічний правовий висновок викладено і у постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 року в справі №6-176цс12. Зокрема, Судова палата в цивільних справах Верховного Суду України зазначає, що згідно із ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника за попереднім договором платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Законом не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов`язання не виконано, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2012 року, від 14 березня 2012 року, від 27 липня 2011 року у справах про стягнення авансових платежів, сплачених за попередніми договорами і розірвання таких договорів суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що в разі не укладення сторонами основних договорів у строк, визначений попередніми договорами, передані позивачами в рахунок оплати за основними договорами грошові кошти є відповідно до ст. 570 ЦК України не завдатком, а авансом і підлягають поверненню особам, які їх сплатили.

Відповідно до ч.ч. 1, 3ст. 546 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу нерухомості.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки договір купівлі-продажу автомобіля, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч. 1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

З цього випливає, що коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне.

По-перше, між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором). Тобто це не може бути попередній договір, про укладення у майбутньому основного договору. Це має бути саме основний договір. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважатиметься авансом.

По-друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі.

По-третє, сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком.

Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вищенаведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом.

Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс, повинен його повернути.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладених в ухвалах Судової палати з цивільних справ від 26.02.2004 року, від 13.10.2005 року, а також від 21.06.2006 року вбачається, що залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. Якщо ж сторони домовились укласти договір, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі - продажу автомобіля.

Суд вважає, що оскільки договір купівлі - продажу автомобіля, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 3000 гривень, є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

На підставі викладеного, суд вважає, що вказана вимога ОСОБА_1 підлягає задоволенню, належні докази виконання відповідачем свого зобов`язання перед позивачем відсутні, а відтак позивачу необхідно повернути суму авансу у розмірі 3000 гривень.

При цьому, позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 15 гривень комісії за поповнення карткового рахунку задоволенню не підлягає, оскільки вказані кошти ОСОБА_2 не отримував, та вони були списані ПАТ КБ «ПриватБанк» в якості комісії із ОСОБА_1 за фінансову операцію з переведення грошових коштів фізичних осіб між собою.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати в користь держави, а саме 1073,60 грн. судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 137, 141, 263, 265, 280, 284, 288, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 530, 546, 570, 610, 657 ЦК України,

рішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , в користь ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , кошти в якості авансу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 комісії за поповнення карткового рахунку в розмірі 15 (п`ятнадцяти) гривень - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга може бути подана до суду апеляційної інстанції через Берегівський районний суд.

Суддя Лайош ГАЛ