Номер провадження: 22-ц/813/6011/23
Справа № 496/3588/22
Головуючий у першій інстанції Горяєв І.М.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Гуденка Д.О.

учасники справи: позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 квітня 2023 року, ухваленого Біляївським районним судом Одеської області у складі: судді Горяєва І.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів,

в с т а н о в и в:

17 серпня 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 23.09.2005 шлюб розірвано. Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 донька ОСОБА_4 , які після розірвання шлюбу залишилися проживати з позивачкою. Рішенням суду від 30.08.2012 з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дітей.

Посилаючись на те, що внаслідок невиконання відповідачем рішення суду, утворилась заборгованість зі сплати аліментів, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь відповідну заборгованість у розмірі 175 244 грн та на підставі статті 196 Сімейного кодексу України - неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 175 244 грн, а всього: 350 488 грн.

19.09.2022 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, зазначивши, що позивачка, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, надала до суду розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.11.2014 по 01.08.2022 у сумі 175244,00 грн. Разом з тим, позивачка приховала від суду та державного виконавця докази добровільної, поза межами виконавчого провадження, безпосередньої сплати ним на її користь аліментів в сумі 97700,00 грн, що підтверджується квитанціями про здійснення поштових переводів УДППЗ «Укрпошта» та банківськими чеками, оновленим розрахунком державного виконавця від 19.09.2022, де він визначив розмір заборгованості зі сплати аліментів в сумі 77544,00 грн. Також вказав, що після розлучення він постійно дбав та дбає про своїх неповнолітніх дітей, забезпечує їх продуктами харчування та одягом, загалом з дня розлучення та до цього часу поніс витрати на суму 80000,00 грн, але не зберігав докази придбання продуктів харчування та одягу, оскільки не очікував, що позивачка звернеться до нього з цим позовом. 12.08.2022 він проінформував державного виконавця Біляївського ВДВС Горділовського М.М. про наявність постійного місця роботи та регулярного доходу, надавши йому довідку про доходи від КНП «Дитяча міська поліклініка № 7» ОМР. Також, 19.02.2022 він звернувся до державного виконавця Біляївського ВДВС Горділовського М.М. із заявою про постановлення вимоги про утримання із заробітку у КНП «Дитяча міська поліклініка № 7» ОМР 70% заробітку для погашення заборгованості зі сплати аліментів в сумі 77544,00 грн. Крім того, він звернувся до Біляївського районного суду Одеської області із заявою по справі № 1506/2355/2012 по встановленню розстрочки строком на 1 рік по сплаті заборгованості зі сплати аліментів на суму 77544,00 грн. У відзиві відповідач у підтвердження свого майнового стану зазначив, що на його утриманні перебуває донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його мати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а відповідно до довідки про доходи від КНП «Дитяча міська поліклініка № 7» ОМР середня заробітна плата відповідача складає орієнтовно 7500,00 грн, та цих коштів вистачить лише на сплату поточних платежів по аліментам (2744,00 грн) та поточної заборгованості зі сплати аліментів в сумі 75544,00 грн (по 5000,00 грн щомісяця протягом 12 місяців) (т. 1 а.с. 25-27).

29.11.2022 відповідач подав до суду додатковий відзив, надавши у спростування доводів позивачки щодо невиконання ним обов`язків з утримання дітей додаткові докази про належну турботу про дітей з його боку. Зокрема, зазначив, що після розлучення постійно дбав та дбає про своїх неповнолітніх дітей, забезпечує їх продуктами харчування та одягом, загалом з дня розлучення та до цього часу поніс втрати на утримання дітей в сумі 97700,00 грн коштів, сплачених безпосередньо поштовими переказами та транзакціями на банківську карту позивачки. На виконання законодавства, згідно розрахунку загальної суми фактично сплачених безготівкових коштів, сплачених банківськими переводами безпосередньо дітям за їх проханням, банківськими переказами він сплатив на їх користь 8192,00 грн. Окрім цього, згідно розрахунку загальної суми фактично сплачених коштів на поповнення телефонів дітям, за їх проханням, банківськими переказами він сплатив 969,00 грн коштів на поповнення їх особистих мобільних телефонів. До того ж, відповідно до розрахунку загальної суми фактично переданих готівкових коштів безпосередньо дітям, за їх проханням, відповідач передав їм 15420,00 грн. Також зазначив, що за проханням позивачки, регулярно, щомісяця надавав їй аліменти у натуральній формі (продукти харчування), що підтверджується розрахунком загальної суми фактично переданих продуктів харчування безпосередньо позивачці, загалом на суму 57265,00 грн. У серпні 2020 року він оплатив відпочинок його дітей на оздоровчій базі у с. Грибівка, Одеського району, Одеської області в сумі 9000,00 грн (т. 1 а.с. 170 ).

Позивачка у відповідь на відзив надала до суду заяву та пояснення на відзив, в яких зазначає, що відзив відповідача визнає частково, в частині отриманих нею в рахунок сплати аліментів 77450,00 грн. Квитанції на решту суму просить суд не приймати до уваги, оскільки вони не несуть інформації щодо предмету заперечень. В частині доводів боржника про сплату у добровільному порядку дітям на поповнення телефонних карток у сумі 969,00 грн, безпосередньо на їх прохання 15420,00 грн, витрачених 9000,00 грн на оздоровлення дітей та нібито передачу позивачці продуктів харчування для дітей на суму 57265,00 грн зазначила, що грошова допомога дітям на їх прохання та поповнення телефонних карток ніяким чином з позивачкою не обговорювалось, як не було домовленості про сплату аліментів в натуральній формі/продуктів харчування, на придбання яких та передачу їх їй немає взагалі ніяких доказів. Рішення суду про зміну порядку та способу виконання рішення суду про стягнення аліментів також відсутнє. Не можуть бути прийняті до уваги докази про сплату переказ коштів, як аліментів, на суму 12000,00 грн від третьої особи, оскільки вона ніяким чином не зобов`язана перед позивачкою. За змістом розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 05.08.2022 року заборгованість за період з 01.11.2014 по 01.08.2022 становить 175244,00 грн. Враховуючи положення ч. 1 ст. 191 СК України про те, що розмір неустойки не може перевищувати 100% заборгованості з розрахунку 1% від суми заборгованості за кожен день прострочки, вважає, що розмір неустойки має бути встановлений на рівні заборгованості у сумі 97794,00 грн. Зазначає, що платежі зі сплати аліментів припинилися 04.05.2022, тобто з цього часу період складає більше ніж 100 днів, а відповідно і розмір неустойки складає 100% від суми заборгованості, тому підлягає стягненню 195588,00 грн (т. 2 а.с. 13-17).

23.01.2023 від відповідача до суду надійшла відповідь на заяву та пояснення позивачки про часткове визнання доводів позивача, згідно якої зазначив, що свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала розрахунком від 05.08.2022 державного виконавця у виконавчому провадженні № ДВ-14/164/2015, в якому державний виконавець визначив заборгованість зі сплати аліментів за період: 01.11.2014 по 01.08.2022 у сумі 175244,00 грн. Однак, до відзиву від 19.09.2022 ним додано оновлений розрахунок від 19.09.2022 державного виконавця у виконавчому провадженні № ДВ-14/164/2015, в якому державний виконавець визначив заборгованість за період з 01.11.2014 по 01.08.2022 на суму 77544,00 грн. Вказав, що 20.01.2023 державний виконавець постановив оновлений розрахунок від 20.01.2023 у виконавчому провадженні № ДВ-14/164/2015, в якому визначив заборгованість за період: 01.08.2022 по 01.01.2023 на суму 75085,86 грн. Отже, розрахунок державного виконавця від 19.09.2022, яким була визначена заборгованість на суму 77544,00 грн за період: 01.11.2014 по 01.08.2022 та розрахунок державного виконавця від 20.01.2023, яким була визначена заборгованість на суму 75085,86 грн за період: 01.08.2022 по 01.01.2023, постановлені уповноваженим органом відповідно до вимог Закону, й відповідно засвідчують викладені в них факти щодо розміру заборгованості. Наразі, ані розрахунок державного виконавця від 19.09.2022, ані розрахунок державного виконавця від 20.01.2023 року, в судовому та адміністративному порядку не оскаржені та не скасовані. Таким чином, зазначені розрахунки є діючими та обов`язковими для сторін виконавчого провадження. Відповідно заява позивача про часткове визнання його доводів, якою позивач зменшила розмір позовних вимог до 195588,00 грн не відповідає розрахункам державного виконавця від 19.09.2022 та від 20.01.2023, які є діючими та не скасованими в судовому порядку. Крім того, доводи позивача, що не можуть бути прийняті до уваги докази про переказ коштів як аліментів на суму 12000,00 грн від третьої особи, що не є зобов`язаною, підлягають відхиленню, оскільки в призначення платежу вказаних квитанцій зазначено: «аліменти ОСОБА_7 ». Відповідач не погоджується з доводами позивачка про те, що розмір неустойки має бути встановлений на рівні заборгованості у сумі 97794,00 грн як такий, що не відповідає оновленому розрахунку від 20.01.2023 у виконавчому провадженні № ДВ-14/164/2015, в якому державний виконавець визначив заборгованість зі сплати аліментів за період: 01.08.2022 р. по 01.01.2023 р. на суму 75085,86 грн; сплата аліментів не припинялась 04.05.2022, як свідчать додані до матеріалів справи квитанції ПАТ «Приватбанк», ТОВ «ФК «Свіф-Гарант», відповідачем було сплачено 9500,00 грн. Отже, висновки позивачки щодо наявності неустойки в розмірі 97794,00 грн не відповідають дійсності. З приводу наявності домовленості між сторонами про сплату аліментів в натуральній формі та домовленості про надання грошової допомоги дітям на їх прохання та поповнення телефонних карток зазначив, що позивачка надсилала відповідачу повідомлення у месенджері «Вайбер», копії скрін-шотів яких додаються. У зв`язку з вищевикладеним відповідач просить відмовити позивачці в задоволенні позову повністю (том 2, а.с. 24).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 06 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 75085,86 грн та неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 75085,86 грн, а всього: 150 171,72 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1752,44 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив із останнього актуального розрахунку заборгованості станом на 23.01.2023 у розмірі 75085,86 грн та розмір пені за порушення виконання зобов`язання обмежив сумою заборгованості по аліментам.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі скаржником заявлено клопотання про виклик свідків неповнолітнього ОСОБА_8 та неповнолітню ОСОБА_9 .

Доводами скарги є помилковість висновків суду щодо наявності заборгованості зі сплати аліментів та як наслідок - підстав для задоволення позову.

Так, зазначає, що судом неповно встановлені обставини у справі, не оцінені надані ним докази та не допитані свідки у підтвердження його доводів щодо виконання ним обов`язку зі сплати аліментів та відсутності боргу зі сплати аліментів. Зокрема, вважає, що сплачені ним в сумі 8192 грн та 969 грн на банківські картки дітей грошові кошти у безготівковій формі є в розумінні ч. 3 ст. 179 Сімейного кодексу України аліментами, а тому суд першої інстанції відповідно до положень цієї норми матеріального права мав зменшити розмір заборгованості на суму 8 192 грн та 969 грн відповідно. Суд не врахував наявні у справі докази, зокрема, переписку з позивачкою у месенджері «Вайбер» про надання їй аліментів у натуральній формі (продукти харчування) на суму 57 265 грн та про перерахування аліментів безпосередньо дітям. Вважає, що такий спосіб виконання ним обов`язку утримувати дітей відповідає визначеному ч.1 та ч. 2 ст. 181 Сімейного кодексу України способу.

Також посилається на те, що висновок суду про наявність підстав для стягнення з нього пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 75085,86 грн зроблений за відсутності розрахунку розміру пені, а лише на підставі припущень позивачки щодо її розміру.

Від позивачки ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу про невизнання апеляційної скарги, оскільки висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та зроблені з дотриманням положень ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України та п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України, а визначений судом до стягнення розмір неустойки не суперечить наведеним нормам чинного законодавства. Також заперечувала проти задоволення клопотання відповідача про виклик до суду неповнолітніх дітей як свідків.

19 липня 2023 року Одеський апеляційний суд у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про виклик у якості свідків неповнолітніх дітей відмовив та призначив справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та пояснив, що розрахунок заборгованості по аліментам державного виконавця наразі ніким не оскаржений та є чинним.

Позивачка та її представник не визнали апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, вислухав осіб, що з`явилися до судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 30.08.2012 з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менш 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 14.05.2012 року та до повноліття ОСОБА_8 , після чого стягувати аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх видів доходу щомісячно, але не менш 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до повноліття ОСОБА_9 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 (том 1, а.с. 12-13).

Як вбачається з наданого суду розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 05.08.2022 року, зробленого державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Горділовським М.М., заборгованість відповідача зі сплати аліментів в період з 01.11.2014 по 01.08.2022 складає 175244,00 грн. (а.с. 14).

Відповідачем до відзиву також надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 19.09.2022 року, згідно якого зазначено, що у період з 01.11.2014 року по 01.08.2022 року він повинен був сплати аліменти у загальному розмірі на суму: 175244,00 грн -97700,00 грн = 77544,00 грн (а.с. 34).

Згідно розрахунку загальної суми фактично сплачених аліментів на користь позивача, наданого відповідачем разом з відзивом на позовну заяву, вбачається, що відповідачем сплачено на користь позивачки суму заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 97700,00 грн (а.с. 35-36).

Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 20.01.2023 року, зробленого зазначеним державним виконавцем у виконавчому провадженні № ДВ-14/164/2015, встановлено розмір заборгованості ОСОБА_2 підлягаючих сплаті по виконавчому листу № 1506/2355/2012 аліментів у сумі 75085,86 грн (а.с. 29, том 2).

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із того, що відповідачем не сплачувались аліменти, через що виникла заборгованість, тому з нього підлягають стягненню на користь позивачки заборгованість у розмірі 75085,86 грн та неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей у розмірі 75086,86 грн, що відповідає сумі заборгованості зі сплати аліментів згідно розрахунку заборгованості від 20.01.2023.

Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто у разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно із частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновки, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що у такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19).

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Так, судом було досліджено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 20.01.2023, де державним виконавцем в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 1506/2355/2012 по стягненню аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання дітей встановлено розмір заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому листу у сумі 75085,86грн за період з 01.08.2022 по 01.01.2023.

Отже, судом першої інстанції правильно визначений період, за який позивачкою заявлено позовні вимоги, розмір заборгованості зі сплати аліментів та пені (неустойки) за прострочку їх сплати.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про про відсутність вини боржника в утворенні заборгованості по аліментам у зв`язку із добровільною сплатою ним таких платежів, оскільки за відсутності відповідної домовленості між ним та позивачкою обраний відповідачем спосіб сплати аліментів не може вважатися таким, що відповідає чинному законодавству.

Факт відсутності доходу у платника аліментів, зокрема його майновий стан, та наявність інших утриманців, не є підставою для звільнення його від сплати аліментів відповідно до судового рішення.

Відсутність своєї вини у несплаті аліментів відповідачем, на якого покладено такий тягар доказування, не доведено.

Отже, з урахуванням розрахованої державним виконавцем заборгованості у розрахунку від 20.01.2023 з 01.08.2022 по 01.01.2023 включно колегія суддів вважає правильним наступний розрахунок пені по аліментам, що належать до стягнення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Нараховані аліменти: 75085,86 грн.

Розрахунок пені з урахуванням часткових платежів:

Платежі відсутні

Кількість днів прострочення: 154 дні (01.08.2022 по 01.01.2023)

Пеня: 175 244,00 (сума аліментів) ? 1% ? 154 (кількість днів прострочення) = 269 875,76 грн.

Проте, відповідно до частини 1 статті 196 Сімейного кодексу України вказаний розмір має бути обмеженим 100 відсотками заборгованості у межах періодів, заявлених за позовними вимогами та в межах позовних вимог, заявлених позивачкою до стягнення 175 244,00 грн, а з урахуванням часткового задоволення позовних вимог у розмірі останнього розрахунку державного виконавця заборгованості по аліментам 75085,86 грн, то таке обмежується вказаною сумою.

Відсутність вказаного розрахунку у рішенні суду не впливає на правильний в цілому висновок суду про часткову обґрунтованість позовних вимог у наведеній сумі.

До того ж, сторона відповідача в суді апеляційної інстанції підтвердила, що розрахунок заборгованості по аліментам, який зроблений державним виконавцем в межах виконавчого провадження та своїх повноважень, є чинним, ніким не оспорений та не скасований, ревізія його розміру не є предметом розглядуваної справи, і саме вказане є визначальним для правильного вирішення справи, по якій лише ставиться питання про стягнення такої заборгованості, та похідних від цієї вимоги позовної вимоги про стягнення пені за порушення зобов`язання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що помилкові доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по аліментам та пені.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 15 вересня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: Ю.П. Лозко

Н.В. Стахова