Справа № 454/1882/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/530/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-ЧемерисК.Р.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , представника третьої особи Огорілка Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Чернявського Руслана Івановича та третьої особи ОСОБА_4 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 січня 2022 року в складі судді Веремчука О.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , з участю третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 про визнання об`єкта будівництва спільною сумісною власністю подружжя, встановлення часток подружжя та визнання прав і обов"язків співзабудовника та за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , з участю третіх осіб Сокальської міської ради та виконавчого комітету Сокальської міської ради про визнання права власності та визнання прав і обов"язків співзабудовника,-

встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , з участю третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 , про визнання об`єкта будівництва спільною сумісною власністю подружжя, встановлення часток подружжя та визнання прав і обов"язків співзабудовника, уточнивши позовні вимоги, просила: визнати право спільної власності подружжя на будівельні матеріали, які були використані у процесі будівництва та існують у виді домоволодіння готовністю 100% на АДРЕСА_1 ; встановити, що частки у праві власності вищевказаного об`єкта її та її покійного чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як подружжя є рівними; визнати за нею права та обов`язки співзабудовника на 1/2 ідеальну частини цього об`єкта з належними до нього господарськими будівлями (т. 1 а.с. 1, 24, 60-62, 113).

Вимоги обгрунтовані тим, що 10.09.1977 вона та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб. Від шлюбу у них народилася донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час шлюбу вони отримали земельну ділянку на АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку. Будівництво завершили у 1986 році, проте в експлуатацію не здали. 08.12.1992 на підставі рішення суду шлюб між ними розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Його спадкоємцями є їхня дочка ОСОБА_3 та мати покійного ОСОБА_5 . З огляду на рівність часток подружжя у спільному майні, вважала, що їй належить 1/2 ідеальна частина зазначеного житлового будинку. Просила позов задовольнити.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом як третя особа із самостійними вимогами, в якому остаточно просив: визнати за ним права та обов`язки співзабудовника 1/2 частини вищезгаданого житлового будинку та визнати за ним право на 1/2 ідеальну частину цього житлового будинку (т. 1 а.с. 68-69, 131-132).

Позовні вимоги мотивував тим, що він на підставі рішення виконкому міської ради став співзабудовником, здійснював будівництво разом з покійним братом ОСОБА_6 , надавав кошти на будову. Посилався на рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради, якими покійному ОСОБА_6 продовжувалися строки будівництва до 12.05.1989 та до 09.11.1993, що на його думку, спростовує твердження ОСОБА_1 про те, що будівництво було завершено на 100% в 1986 році. Просив позов задовольнити, а у позові ОСОБА_1 відмовити з підстав пропуску позовної давності (т. 1 а.с 90).

Справа розглядалася неодноразово судами різних інстанцій.

Так, рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 01 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 про визнання об`єкта будівництва спільною сумісною власністю задоволено частково.

Визнано незданий в експлуатацію житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , частки яких в даному майні є рівними.

Визнано за ОСОБА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_1 , права та обов`язки забудовника 1/2 частини закінченого але не зданого в експлуатацію житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , в тому числі право здачі та введення в експлуатацію, подання декларації про готовність об`єкта, право на державну реєстрацію права власності житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, право на відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку.

В задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів відмовлено.

В задоволенні вимог третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 грудня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 01 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 21 січня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_4 про визнання об`єкта будівництва спільною сумісною власністю подружжя, встановлення часток подружжя та визнання прав і обов"язків співзабудовника - задоволено частково.

Визнано 1/2 ідеальну частину незданого в експлуатацію житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , частки яких в даному майні є рівними.

Визнано за ОСОБА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_1 , права та обов`язки забудовника на 1/2 ідеальну частину закінченого, але не зданого в експлуатацію житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , в тому числі право здачі та введення в експлуатацію, подання декларації про готовність об`єкта, право на державну реєстрацію права власності житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, право на відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житловогобудинку.

В задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів відмовлено.

Позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , третіх осіб Сокальської міської ради та виконавчого комітету Сокальської міської ради про визнання права власності та визнання прав і обов"язків співзабудовника - задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 права і обов`язки співзабудовника в 1/2 частині житлового будинку в АДРЕСА_1 , у тому числі право здачі та введення об"єкта нерухомого майна в експлуатацію , подання декларації про готовність об"єкту, право на державну реєстрацію права власності житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, право на відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку.

Визнано за ОСОБА_4 право на 1/2 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішення оскаржили представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Чернявський Руслан Іванович та третя особа ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 зазначає, що з рішенням не погоджується, оскільки суд неповно дослідив докази і встановив обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_4 рішення виконавчого комітету не виконав, договору із забудовником ОСОБА_6 , не уклав, що свідчить про те, що ОСОБА_4 відмовився приймати участь у будівництві будинку та участі у будівництві такого взагалі не приймав.

Покликаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначає, що інші особи, які брали участь у будівництві житлового будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Вважає, що ОСОБА_8 має право на відшкодування витрат по участі у будівництві, право на частку у будинку позивач за життя забудовника ОСОБА_6 не заявляв, а почав заявляти майнові вимоги та претендувати на частку у будівництві після смерті ОСОБА_6 у 2016 році.

Також зазначає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не були членами сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_6 і їх спільної дочки ОСОБА_3 .

Стверджує, що ОСОБА_6 не визнавав свого рідного брата співзабудовником будинку, рішення Сокальської міської ради № 107 від 10.03.1988 не мав наміру виконувати та укладати договір про розподіл часток, спірний будинок вважав спільною власністю з колишньою дружиною.

Щодо позовної давності, то зазначає, що позивачка ОСОБА_1 дізналася лише у липні 2016 року про те, що ОСОБА_5 заперечує та претендує на частку у спільному майні подружжя, при цьому з 1992 року позивачка проживає у спірному завершеному та незданому в експлуатацію будинку, а колишній чоловік ОСОБА_6 не заперечував та визнавав її право на частку у спільному майні подружжя.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 січня 2022 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а у позовних вимогах ОСОБА_4 відмовити повністю.

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування вказівок та мотивів касаційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Звертає увагу на те, що рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради № 107 від 10.03.1988 ОСОБА_4 визнаний співзабудовником житлового будинку на АДРЕСА_2 , який будував його брат ОСОБА_6 .

Крім цього, оскільки у строки будівництва, визначені рішенням, забудовники не вкладалися, терміни будівництва були декілька разів продовжені.

Застосовуючи презумпцію рівності часток майна колишнього подружжя, суд не врахував, що будинок був зведений за кошти батьків покійного ОСОБА_6 , а у подальшому і за кошти та фізичну працю брата ОСОБА_4 , позивачка жодної участі у будівництві не брала.

Враховуючи наведене, ОСОБА_4 є співзабудовником будинку із своїм покійним братом, тому частки у такому суд справедливо визнав рівними.

Зазначає, що рішенням виконкому Сокальської міської ради № 11 від 27.03.1980 ОСОБА_6 відведено земельну ділянку за відповідною адресою, площею 600 кв.м. для будівництва житлового будинку.

Після отримання ОСОБА_6 всіх дозвільних документів на будівництво будинку, його батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , згідно із договором-зобов`язанням від 05.05.1988, надали сину грошову допомогу у сумі 12000 карбованців для будівництва спірного житлового будинку.

Умовою надання грошових коштів було те, що після закінчення будівництва будинку, ОСОБА_6 зобов`язується утримувати батьків до смерті та забезпечить їх житловою площею у такому.

Звертає увагу, що відповідна сума була значною і за таку було придбано будівельні матеріали для будівництва, при цьому, ОСОБА_6 будував не сам, а разом із своїм братом ОСОБА_4 , який допомагав спільною працею та коштами.

Оскільки спільне життя брата ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не склалося, шлюб між ними був розірваний, тому з врахуванням наданих батьками у дар коштів, такі вважаються особистою власністю ОСОБА_6 , а позивачка жодної участі у будівництві не брала.

Також, суд не врахував, що ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6 ОСОБА_3 прийняли по 1/2 частині спадщини після смерті ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про прийняття спадщини від 11.10.2023, хоч і без спірного будинку, оскільки такий не зареєстрований.

Вважає, що ОСОБА_1 може претендувати лише на 1/4 частину спірного будинковолодіння, за умови доведення факту здійснення спільного будівництва, залучення спільних коштів та праці.

Не погоджується із висновком суду про дату завершення будівництва.

Звертає увагу, що 15.09.1993 ОСОБА_1 одружилася вдруге із ОСОБА_10 , однак суд не надав значення цій обставині, у спірному будинковолодінні ОСОБА_1 була лише зареєстрована та не проживала, з 2000 року проживає та працює в Італії.

Крім цього, на розгляді суду вже перебувала справа про поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , однак суд не надав цьому значення.

Після смерті ОСОБА_6 13.08.2012, позивачка звернулася до суду після спливу 3-х років з часу його смерті, після того, як матір чоловіка і донька прийняли спадщину.

Таким чином, достовірно знаючи про те, хто є власником та забудовником спірного будинку, хто претендував на цей будинок у порядку спадкування, позивачка не заявляла жодних вимог протягом 25 років.

Вважає, що позивачка пропустила позовну даність, а у даному випадку відсутні поважні причини для поновлення такого строку.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 січня 2022 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та прийняти у цій частині нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

28.06.2023 на адресу апеляційного суду надійшли додаткові пояснення представника ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чернявського Руслана Івановича необхідно задовольнити частково, а апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_4 залишити без задоволення, враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевірячи оскаржуване рішення суду першої інстанції колегія суддів враховує таке.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Моментом виникнення майнових прав, а саме: суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.

Згідно із положеннями частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Судами різних інстанцій встановлено, що 10 вересня 1977 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Сокальському райвідділі ЗАГСу Львівської області (актовий запис №120).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_6 та ОСОБА_1 народилася дочка ОСОБА_3 .

Рішенням виконкому Сокальської міської ради від 27 березня 1980 року № 111 ОСОБА_6 відведено земельну ділянку на АДРЕСА_2 , площею 600 кв.м, для будівництва житлового будинку та визначено, що будівництво будинку має бути закінчено на протязі трьох років з дня підписання договору з Сокальським комбінатом комунальних підприємств про відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку і після його нотаріального посвідчення одержати у районного архітектора «Дозвіл на право виконання будівельних робіт» (т. 1 а.с. 16).

Відповідно до Акту виносу в натуру плану земельної ділянки від 22 квітня 1980 року, виконано винос в натурі габаритів житлового будинку та господарської будівлі за адресою АДРЕСА_2 , забудовнику ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 18).

Договором від 17 лютого 1982 року ОСОБА_6 надано в безтермінове користування земельну ділянку на АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку на праві приватної власності (т. 1 а.с. 14).

В свою чергу, згідно із договором-зобов`язання від 05 травня 1980 року ОСОБА_9 та ОСОБА_5 надали своєму сину ОСОБА_6 грошову допомогу у розмірі 12 000 крб для будівництва жилого будинку, за умови що після закінчення будівництва свого власного будинку, ОСОБА_6 зобов`язується утримувати батьків до смерті та забезпечить їх житловою площею у своєму власному будинку. Суму коштів батьки передали сину у присутності свідків, про що останні розписалися (т. 1 а.с. 41).

Іншими словами, станом на зазначений час виключно ОСОБА_6 був забудовником житлового будинку та господарських будівель на земельній ділянці у АДРЕСА_2 та саме останній отримав грошову допомогу від своїх батьків, для будівництва власного будинку, як зазначено у договорі-зобов`язання від 05 травня 1980 року.

Натомість, рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради від 10 березня 1988 року №107 ОСОБА_4 визнано співзабудовником житлового будинку по АДРЕСА_1 , який будує його брат ОСОБА_6 , у зв`язку з тим, що він приймає участь у будівництві, витрачає власні кошти на придбання будівельних матеріалів.

Зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_6 звернутися у нотаріальну контору для оформлення необхідних документів (т. 1 а.с. 33).

У подальшому, рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради від 12 травня 1988 року № 168 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 продовжено термін будівництва житлового будинку на АДРЕСА_2 до 12 травня 1989 року (т. а.с. 34).

Іншим рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради від 09 жовтня 1992 року №208 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 продовжено термін будівництва спірного житлового будинку до 09 листопада 1993 року (т. 1 а.с. 36).

Як встановлено судами, згідно із технічним паспортом, який 13 травня 2016 року виготовлений на замовлення ОСОБА_3 , житловий будинок АДРЕСА_1 є двоповерховим, з цокольним поверхом. Житлова площа будинку 96,4 кв.м, загальна площа 221,9 кв.м. (а.с. 4-12). Рік будівлі вказано зі слів ОСОБА_3 1986 (т. 1 а.с. 4-13).

На час розгляду справи судом спірний будинок в експлуатацію не здано.

Рішенням Сокальського районного народного суду Львівської області від 08 грудня 1992 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11 жовтня 2013 року, ОСОБА_5 (мати) та ОСОБА_3 (дочка) є спадкоємцями належного ОСОБА_6 майна, а саме: вбудованих нежитлових приміщень №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 загальною площею 95,6 кв.м. на АДРЕСА_3 , по 1/2 ідеальній частині кожна (т. 1 а.с. 3).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 (т. 2 а.с. 171).

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.09.2021, ОСОБА_4 є спадкоємцем за заповітом майна ОСОБА_5 , зокрема спадщини на 147/2000 частин будівлі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 (т. 2 а.с. 172).

Ухвалою, занесеною у протокол судового засідання від 01 грудня 2021 року, залучено до участі у справі як правонаступника відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 її сина ОСОБА_4 .

Таким чином, слідуючи позовним вимогам первісного позову та позову третьої особи, житловий будинок на АДРЕСА_1 є спірним, оскільки позивачка ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_4 вважають 1/2 частку такого своєю власністю, при цьому заперечують права один одного.

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 є колишньою дружиною ОСОБА_6 , а ОСОБА_4 його братом.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень, Цивільний кодекс України від 16.01.2003, застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню як законодавство, яке діяло до набрання чинності Цивільним Кодексом 2003 року, так і законодавство, яке діє після набрання цим Кодексом дії.

За положеннями статті 112 Цивільного Кодексу УРСР, який набув чинності 18 липня 1963 року, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Згідно із статтею 113 Цивільного Кодексу УРСР володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди спір вирішується судом.

Одночасно, діючий на той час Кодекс законів про шлюб та сім`ю України, який втратив чинність з 1 січня 2004 року, крім розділу V "Акти громадянського стану", визначав у статті 22, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із ст. 28 КпШС, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Схожі за змістом положення містяться і у чинному на даний час цивільному та сімейному законодавстві.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Аналогічно визначено у частині 3 ст. 368 ЦК України, за якою майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

В свою чергу, відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» (втратив чинність 20.06.2007) праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Згідно із статтею 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

У статті 17 Закону України «Про власність» визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними, а майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Таким чином, законодавство на час виникнення права на забудову та протягом часу забудови і шлюбних правовідносин позивачки, відрізняло декілька підстав для набуття права спільної (сумісної або часткової) власності на майно: зокрема, за наслідками шлюбних правовідносин (спільна сумісна власність) та за наслідками спільної праці або укладання інших угод не заборонених законом (спільна часткова або спільна сумісна власність)

При цьому, право спільної власності подружжя презюмується на підставі факту укладення шлюбу та може бути спростовано за умови доведення, що майно придбане не за рахунок спільних коштів подружжя, а право спільної часткової власності осіб, які об`єднались для створення спільного майна визначається на підставі наданих цими особами доказів та у частках відповідно до розміру вкладених коштів або/та вартості особистої праці.

Відтак, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, яка виникла за час дії зазначеного законодавства, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного на той час законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. При цьому питання про наявність письмової угоди встановлюється відповідно до правил доказування наявності письмових правочинів (угод), відповідно до положень ст. 44 Цивільного Кодексу УРСР, ч.1 ст. 206 ЦК України (2004 року) та ст.76 ЦПК України.

Враховуючи наведене та за встановлених обставин про те, що покійний ОСОБА_6 отримав земельну ділянку під забудову у шлюбі, а також перебуваючи у такому із ОСОБА_1 здійснював та завершив будівництво будинку на АДРЕСА_1 , однак не ввів такий в експлуатацію, спірний будинок, у силу вимог закону, є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Зазначені обставини, як і презумпцію спільності права власності подружжя, на переконання колегії суддів, зі сторони третьої особи ОСОБА_4 , жодним чином не спростовано.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про те, що лише 1/2 ідеальна частина завершеного будівництвом, але незданого в експлуатацію житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , частки яких в даному майні є рівними, є помилковим та таким, що суперечить обставинам справи, а також та вимогам закону.

Іншими словами, оскільки спірний житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами збудований у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , такий у повній мірі є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

З врахуванням наведеного, оскаржуване рішення у частині часткового задоволення вимог ОСОБА_1 та визнання тільки 1/2 ідеальної частини незданого в експлуатацію житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , необхідно скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про визнання такого майна у повній мірі спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

При цьому, власне висновок суду про визнання за позивачкою ОСОБА_1 права та обов`язки забудовника на 1/2 ідеальну частину закінченого, але не зданого в експлуатацію житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , у тому числі право здачі та введення в експлуатацію, подання декларації про готовність об`єкта, право на державну реєстрацію права власності житловогобудинку з господарсько-побутовими спорудами, право на відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, є обгрунтованим.

Не спростовують зазначених висновків і доводи ОСОБА_4 про те, що спільне життя брата ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не склалося, а також факт одруження 15.09.1993 ОСОБА_1 вдруге, як і її проживання з 2000 року в Італії, оскільки такі не спростовують шлюбних відносин ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , правових наслідків таких, як і не доводять відсутність участі у будівництві спірного будинку ОСОБА_1 .

У цьому контексті колегія суддів виходить, зокрема із принципу диспозитивності, тобто заявлених позовних вимог та того, що спірне майно є вже зведеним житловим будинком на відведеній для такого будівництва земельній ділянці.

Так, колегія суддів звертає увагу, що у ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч.1 ст. 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (ст. 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У постановах від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16 та від 16 грудня 2015 року у справі №6-2719цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

При цьому, оскільки як зазначалося вище, предметом даного спору є об`єкт нерухомого майна, а саме зведений житловий будинок на відведеній для такого будівництва земельній ділянці, але не введений в експлуатацію, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання права спільної власності подружжя на будівельні матеріали, які були використані у процесі будівництва та існують у виді домоволодіння готовністю 100% на АДРЕСА_1 , що не перешкоджає визнанню права спільної сумісної власності на такий, а також прав та обов`язків забудовника на 1/2 ідеальну частину будинку, оскільки спірний об`єкт є завершеним, готовим до проживання та може бути поділений.

З наведених підстав, не підлягає до задоволення апеляційна скарга ОСОБА_1 у частині вимог про задоволення її позову у повній мірі, як і апеляційна скарга ОСОБА_4 , оскільки відповідних висновків суду щодо вимог ОСОБА_1 апелянт не спростовує.

Також, колегія суддів розділяє висновок районного суду, що ОСОБА_1 не пропустила трирічний строк звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, оскільки остання з 1992 року зареєстрована у спірному будинку, при цьому про те, що її право щодо спільного майна може бути порушено дізналася лише в липні 2016 року.

Такий висновок грунтується на позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15 та зводиться до того, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такі висновки відповідають і роз`ясненням викладеним у п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя".

Крім цього, оцінюючи аргументи сторін щодо пропуску позовної давності та поширення такої на спірні првавовідносини, судова колегія враховує таке.

Згідно зі статтею 256 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

В свою чергу, відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності

Так, колегія суддів звертає увагу на висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15, який зводиться до того, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Як роз`яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте, розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою, відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Поряд з цим, із матеріалів справи слідує, що позивачка ОСОБА_1 не ставить питання про поділ майна подружжя, а просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку спірного будинку, який визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Іншими словами, зважаючи на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу, колегія суддів приходить переконання, що до вимог про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності не може бути застосовано позовну давність.

Більше того, матеріали справи не містять доказів того, що колишній чоловік вчиняв дії, які б порушували право власності позивачки на спірне майно.

На переконання колегії суддів, визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, яка є рівною для всіх її співвласників, без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, має самостійне правове значення, оскільки в результаті визначення розміру часток позивачів припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності, при цьому до такої вимоги позовна давність не застосовується.

З огляду на зазначене, не спростовує відповідні висновки суду і те, що на розгляді у суді перебувала справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, оскільки позивач просив суд поділити по 1/2 кожному із колишнього подружжя спільно нажите майно.

Іншими словами, покійний ОСОБА_6 дійсно не заперечував права колишньої дружини ОСОБА_1 на відповідну частку у спільному майні, тому про відповідні майнові претензії остання не могла довідатися раніше смерті свого колишнього чоловіка та спадкування спадкоємцями за законом його майна (жовтень 2013 року).

Що стосується доводів апеляційних скарг та висновків суду щодо позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 про визнання права власності та визнання прав і обов"язків співзабудовника, колегія суддів враховує таке.

Як вже зазначалося, ОСОБА_4 відповідно до рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради від 10 березня 1988 року №107 визнаний співзабудовником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Скасовуючи рішення Сокальського районного суду Львівської області від 1 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року, передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд у постанові від 03 квітня 2019 року, зокрема зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували доводів ОСОБА_4 про визнання його співзабудовником спірного житлового будинку, про його участь у будівництві як працею так і грошовими коштами.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи статус та період будівництва спірного нерухомого майна, колегія суддів виходить з того, що правовідносини щодо виникнення права власності на таке, регулюються положеннями ЦК УРСР 1963 року, ЗУ "Про власність", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56), Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

Так, відповідно до п. 25 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56), оформлення права власності та видача відповідного свідоцтва на будинок здійснюється забудовником.

Звертаючись із клопотанням від 23 лютого 2020 року, представник третьої особи ОСОБА_11 , на підтвердження факту визнання його довірителя ОСОБА_4 співзабудовником будинку по АДРЕСА_1 , надав суду копію відповіді архівного відділу Сокальської РДА від 11.02.2020, копію рішення Сокальської міської ради від 10.03.1988, копії заяв ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , копію довідки про склад сім`ї, викопіювання із плану забудови житлового будинку та довідки з місця роботи, однак, вважаючи себе співзабудовником, третя особа ОСОБА_4 та його представник не надали суду ні нового договору про надання земельної ділянки для будівництва спірного житлового будинку, ні окремої угоди про внесення змін до існуючого договору від 10.03.1988, зокрема про залучення його як співзабудовника, чим фактично проігнорував зобов`язання, покладені на нього рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради від 10 березня 1988 року №107 щодо звернення у нотаріальну контору для оформлення необхідних документів, а також не надав письмової угоди (правочину), укладеного із братом ОСОБА_6 про спільну участь у будівництві житлового будинку з господарськими будівлями, а також суду не надано жодного документа на придбання ОСОБА_4 будівельних матеріалів або про оплату вартості будівельних робіт.

Таким чином, навіть за наявності обставини, а саме рішення органу місцевого самоврядування про визнання ОСОБА_4 співзабудовником та можливого вкладення ним коштів у будівництво будинку чи спільного з братом будівництва такого, що сторонами не оспорюється, колегія суддів, враховуючи висновки про те, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, не може погодитися із висновком суду про наявність підстав для задоволення вимоги останнього про визнання за ним прав та обов`язків співзабудовника спірного незавершеного будинку.

Не може залишитися поза увагою суду і те, що вимог про відшкодування витрат по участі у будівництві чи права на частку у будинку, за життя забудовника ОСОБА_6 та не входячи у склад його сім`ї, третя особа ОСОБА_4 , не заявляв.

При цьому, будучи розлученим із 1992 року і сам ОСОБА_6 не вчиняв будь яких дій у відповідному напрямку, тобто не мав наміру виконувати рішення органу місцевого самоврядування та укладати договір про розподіл часток.

Окремої уваги заслуговують обставини щодо надання грошових коштів на будівництво спірного будинку батьками ОСОБА_6 , про що зазначає сам ОСОБА_4 , при цьому, стверджуючи що відповідна сума була значною та фактично покривала витрати на закупівлю будівельних матеріалів, останній доводить, що теж спільними коштами та працею долучався до будівництва, однак належних доказів стосовно цього суду не представив.

З наведених підстав не можуть бути задоволені вимоги ОСОБА_4 про визнання права на 1/2 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведені вище обставини та зроблені апеляційним судом висновки, колегія суддів приходить переконання про те, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чернявського Руслана Івановича необхідно задовольнити частково, скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 січня 2022 року щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання 1/2 ідеальну частину незданого в експлуатацію житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , частки яких в даному майні є рівними, ухваливши нове рішення в цій частині, яким визнати спірний будинок з належними до нього господарськими будівлями в цілому спільним майном подружжя, а також скасувавши оскаржуване рішення у частині задоволення позовних вимог третьої особи ОСОБА_4 , з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні таких вимог, а відтак апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання судових витрат.

Таким чином, із ОСОБА_4 необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 половину сплаченого нею судового збору, у зв`язку із ухваленням рішення про відмову у позовних вимогах останнього.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чернявського Руслана Івановича задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 січня 2022 рокув частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання 1/2 ідеальну частину незданого в експлуатацію житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , частки яких в даному майні є рівними скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про визнання в цілому незданого в експлуатацію житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , частки яких в даному майні є рівними.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 січня 2022 рокув частині задоволення позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , третіх осіб Сокальської міської ради та виконавчого комітету Сокальської міської ради про визнання права власності та визнання прав і обов"язків співзабудовника скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні такого позову відмовити.

У решті рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1807,00 грн., сплачений за подання апеляційної скарги та 2409 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції, а всього 4216 (чотири тисячі двісті шістнадцять) гривень 00 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк