КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просила: стягнути з відповідача на її користь грошові кошти, набуті без достатньої правової підстави, у розмірі 75 915 грн. 00 коп., 3 % річних за період з 10.10.2020 року по 10.09.2021 року включно у розмірі 1 917 грн. 50 коп. та інфляційну складову за період з 10.10.2020 року по 10.09.2021 року включно у розмірі 5 462 грн. 07 коп., а разом 83 294 грн. 57 коп.; стягнути з відповідача на її користь всі судові витрати, пов`язані з розглядом цього спору у суді.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який протягом 2014-2021 років мав судовий цивільний спір із ОСОБА_4 .

З метою представництва своїх інтересів при вирішенні вказаного спору у судових інстанціях 12.10.2020 року ОСОБА_3 було видано на ім`я ОСОБА_5 довіреність.

Разом з тим, оскільки з лютого 2021 року представник ОСОБА_5 самоусунувся від виконання своїх представницьких функцій, а дії, вчинені ним до цього часу, свідчать про відсутність кваліфікації для здійснення функцій представника у спірних правовідносинах, 20.03.2021 року ОСОБА_3 був вимушений відкликати вищезазначену довіреність.

У свою чергу, оскільки протягом жовтня 2020 року - березня 2021 року ОСОБА_5 вимагав авансування коштів, безготівкове перерахування яких просив здійснювати на рахунок ОСОБА_1 у АТ «Приватбанк», позивачем з особистого рахунку було перераховано на рахунок відповідача 75 915 грн. 00 коп. з призначенням платежу «переказ власних коштів».

При цьому, позивач зазначала, що сторони по справі особисто не знайомі, один одного ніколи не бачили, у жодних договірних чи деліктних правовідносинах ніколи не перебували і не перебувають зараз, родичами чи членами сім'ї не являються, ніякої грошової допомоги, як засіб до існування один одному, ніколи не надавали.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що відповідач набула майно - грошові кошти у розмірі 75 915 грн. 00 коп. без достатньої на те правової підстави, позивач звернулася до суду з даним позовом, який просила задовольнити з підстав, передбачених ст.ст. 625, 1212 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.09.2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 75 915 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 827 грн. 55 коп.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти у розмірі 75 915 грн. 00 коп., які належали позивачу, були набуті відповідачем без достатньої правової підстави на те, а отже наявні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми грошових коштів.

Разом з тим, встановивши відсутність у матеріалах справи розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних втрат, а також те, що позивачем загалом було здійснено на користь відповідача 15 платежів на різні суми та у різні дати, суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні його позовних вимог про стягнення сум трьох відсотків річних у розмірі 1 917 грн. 50 коп. та інфляційної складової у розмірі 5 462 грн. 07 коп.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати з тих підстав, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України, адже грошові кошти, які позивач, діючи в інтересах свого чоловіка, неодноразово пересилала відповідачу на підставі усного договору з батьком останньої, використовувалися, у тому числі, на оплату судових зборів та інших платежів, зокрема, послуг на користь позивача та її чоловіка.

13.09.2022 року до суду надійшов відзив представника позивача на апеляційну скаргу, в якому представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на наступні обставини в їх сукупності: апелянтом не спростовано відсутність будь-яких правовідносин між сторонами по справі; апелянтом не доведено, що позивач перераховувала відповідачу гроші в якості благодійної допомоги, заробітної плати чи з інших аналогічних підстав; апелянтом не наведено ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції доказів на підтвердження своїх заперечень (передачу відповідачем отриманих від позивача коштів третім особам, факт оплати саме цими коштами третіми особами судових витрат за чоловіка тощо.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як установлено судом, згідно з платіжним дорученням № P24A817322052A65187 від 09.10.2020 року, виданого АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 1200 грн., коментар до платежу - переказ на картку.

Згідно з платіжним дорученням № P24A652010351C81102 від 09.10.2020 року, виданого АТ "КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 7 500 грн., коментар до платежу - переказ особистих коштів.

Згідно з платіжним дорученням № P24A817889683A94238 від 11.10.2020 року, виданого АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 9 744 грн., коментар до платежу - переказ коштів на картку.

Згідно з платіжним дорученням № P24A818166229A85994 від 12.10.2020 року, виданого АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 5 800 грн., коментар до платежу - переказ на картку.

Згідно з платіжним дорученням № P24A668865502C22923 від 17.10.2020 року, видано АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 1500 грн., коментар до платежу - переказ особистих коштів.

Згідно з платіжним дорученням № P24A678196521C81167 від 21.10.2020 року, виданого АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 2 800 грн., коментар до платежу - переказ особистих коштів.

Згідно з платіжним дорученням № P24A688576722C17497 від 26.10.2020 року, виданого АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 3 800 грн., коментар до платежу - переказ особистих коштів.

Згідно з платіжним дорученням № P24A826409197A95257 від 07.11.2020 року, виданого АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 1 600 грн., коментар до платежу - переказ на картку.

Згідно з платіжним дорученням № P24A723506986C93448 від 10.11.2020 року, виданого АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 2 300 грн., коментар до платежу - переказ особистих коштів.

Згідно з платіжним дорученням № P24A731875510C13934 від 13.11.2020 року, виданого АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 11 500 грн., коментар до платежу - переказ особистих коштів.

Згідно з платіжним дорученням № P24A748318706C62318 від 20.11.2020 року, виданого АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 3 900 грн., коментар до платежу - переказ особистих коштів.

Згідно з платіжним дорученням № P24A757906493C80929 від 24.11.2020 року, виданого АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 15 921 грн., коментар до платежу - переказ особистих коштів.

Згідно з платіжним дорученням № P24A801279833C44110 від 11.12.2020 року, виданого АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 2500 грн., призначення платежу - переказ особистих коштів.

Згідно з платіжним дорученням № P24AP24A826769015C68490 від 20.12.2020 року, виданого АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 2 500 грн., призначення платежу - переказ власних коштів для поповнення картки.

Згідно з платіжним дорученням № P24A851279074C26675 від 30.12.2020 року, виданого АТ КБ "Приватбанк", платник ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 , коментар - переказ особистих коштів.

Таким чином, загальна сума грошових коштів, які були перераховані ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_1 , становить 75 915 грн. 00 коп., що підтверджується вищевказаними платіжними дорученнями.

За змістом наявної у матеріалах справи претензії від 07.09.2021 року позивач звернувся до відповідача з проханням протягом трьох календарних днів з моменту отримання листа повернути набуті без достатньої правової підстави грошові кошти в загальному розмірі 83 294 грн. 57 коп. Доказів отримання відповідачем вказаної претензії матеріали справи не містять.

Так, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).

Таким чином, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Крім того, практика ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п. 45).

У п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Так, ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1 рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року).

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п.6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).

Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст. 3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.01.2023 року у справі №548/741/21.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що грошові кошти у розмірі 75 915 грн. 00 коп., які їй належали, були набуті відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки сторони по справі особисто не знайомі, один одного ніколи не бачили, у жодних договірних чи деліктних правовідносинах ніколи не перебували і не перебувають зараз, родичами чи членами сім'ї не являються, ніякої грошової допомоги, як засіб до існування один одному, ніколи не надавали.

Разом з тим, постановляючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої уваги не взяв до уваги те, що, як вбачається з матеріалів справи, позивач добровільно, послідовно та систематично, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перераховувала кошти відповідачу без зазначення призначення платежу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача.

Вказані обставини щодо відсутності правовідносин не заперечувалися і самими сторонами, які також підтвердили, що кошти добровільно пересилалися позивачем на рахунок відповідача для передачі цих коштів батькові відповідача з метою представництва інтересів чоловіка позивача у судових інстанціях.

Тобто, вищенаведені обставини вказують на цілеспрямованість волі позивача на перерахування коштів саме відповідачу, за відсутності при цьому договірних відносин між ними.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що поведінка позивача є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків, що, у свою чергу, виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.

Відтак, враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову не відповідають фактичним обставинам справи, судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови по суті позовних вимог про відмову у задоволенні у позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги відповідач сплатила судовий збір у розмірі 1 362 грн. 00 коп. Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню на користь відповідача з позивача підлягає стягненню судовий збір у зазначеному розмірі.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник