Провадження №: 2-з/755/301/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2023 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Слободянюк Алла Володимирівна, розглянувши матеріали заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського суду м. Києва надійшла вказана заява.

У своїй заяві заявник просить: накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; заборонити ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії спрямовані на реалізацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (в тому числі, реєструвати за вказаною адресою своє місце проживання або місце проживання інших осіб, здавати вказану квартиру в оренду, вчиняти інші дії щодо розпорядження та користування квартирою); накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; заборонити ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії спрямовані на реалізацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 (в тому числі, реєструвати за вказаною адресою своє місце проживання або місце проживання інших осіб, здавати вказану квартиру в оренду, вчиняти інші дії щодо розпорядження та користування квартирою).

Свою заяву представник обґрунтовує тим, що у майбутньому ОСОБА_1 має намір подати позовну заяву до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання договору дарування недійсним, визнання права спільної сумісної власності на нерухомість та стягнення компенсації за відчужуваний об`єкт. Як зазначає представник, в даному випадку предметом даного спору, середі іншого, є дві квартири: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , які були придбані за час спільного проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та відповідача за майбутнім позовом - ОСОБА_3 . Однак, представник заявника вказує на те, що відносно зазначених об`єктів нерухомості ОСОБА_3 вчинялись незаконні дії щодо їх відчуження та дарування, всупереч того, що такі квартири, на думку заявника, є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які були нажиті ними за час спільного проживання однією сім`єю. Зокрема, як стверджує заявник, ОСОБА_3 відступила свої права у Фонді фінансового будівництва стосовно квартири АДРЕСА_1 на користь своєї матері ОСОБА_5 , яка в свою чергу здійснила реєстрацію права власності даного майна за собою та згодом подарувала його дочці. Крім того, ОСОБА_3 уклавши договір дарування відносно квартири АДРЕСА_3 зі своїм батьком ОСОБА_4 , фактично передала зазначене житлове приміщення у його власність. При цьому, як зазначає представник заявника, ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_1 змінювала місце реєстрації їх спільної дитини у даних квартирах, задля можливості укладання договору дарування та оформлення права власності на однин з об`єктів майна за своїм батьком. Тобто, на думку заявника, відповідачка за майбутнім позовом фактично вчинила дії, які свідчать про удаваність правочинів стосовно вказаного майна, задля неможливості визнання їх об`єктами спільної сумісної власності, які були нажиті ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки дізналась, що ОСОБА_1 має намір пред`явити позовні вимоги до суду, серед іншого, щодо визнання наведених квартир спільною сумісною власністю. На переконання заявника, невжиття заходів забезпечення позову, може істотно ускладнити виконання рішення суду за майбутньою позовною заявою, у разі задоволення позовних вимог, так як квартири, що будуть предметом подальшого спору, можуть бути відчужені нинішніми власниками іншим особам, в тому числі і добросовісним набувачам, що сприятиме затягуванню розгляду справи та фактично обмежить право майбутнього позивача на ефективний судовий захист. На підставі викладеного, заявник звернувся до суду із даною заявою про вжиття заходів забезпечення позову до його подання.

Вивчивши заяву та додані до неї матеріали, приходжу до наступного.

Статтею 129 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст. ст. 18, 153 ЦПК поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

У разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову (ч. 4 ст. 152 ЦПК України).

Види забезпечення позову визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Відповідно до ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Крім того, як роз`яснено в постанові №9 Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Так, відповідно до матеріалів заяви, в даному випадку заявник має намір, серед іншого, заявити вимоги щодо визнання за ним права спільної сумісної власності на нерухомість, а зокрема стосовно квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , які за змістом заяви, були нажиті ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та, що наразі належать на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10 червня 2022 року, наданого представником заявника та відповідно до договору дарування №1207 від 11 квітня 2023 року.

Тобто, оскільки квартири, на які представник заявника просить накласти арешт, є серед іншого, предметом майбутнього позову, що має намір пред`явити заявник - існує реальна загроза того, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому ускладнити виконання рішення суду за майбутньою позовною заявою, у разі задоволення позовних вимог позивача і вплинути на його права у наведеній справі.

Отже, з огляну на зазначені обставини та положення закону, суд приходить до висновку про часткове задоволення наведеної заяви про забезпечення позову, в частині накладення арешту на вказані квартири.

В той же час, суд зазначає, що вимоги сторони заявника про застосування заходів забезпечення позову у даній справі, шляхом заборони вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будь-яких дій стосовно реалізації права власності на квартири - не підлягають задоволенню, оскільки накладення судом арешту на спірне нерухоме майно вже унеможливлює вчинення, як майбутніми відповідачами, так і іншими особами, будь-яких дій щодо його відчуження (продажу).

При цьому, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог заявника за даною заявою про заборону ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчиняти будь-які дії стосовно даних квартир, в тому числі щодо реєстрації у них свого місця проживання або місця проживання інших осіб, здачі вказаних квартир в оренду та вчинення інших дій щодо розпорядження та користування наведеними житловими приміщеннями - оскільки вказані вимоги не є співмірними з вимогами майбутнього позову та жодним чином не стосуються його предмету і підстав, який фактично виникає з приводу оспорення права власності на майно. Застосування вказаних заходів забезпечення позову, не свідчить про те, що їх відсутність утруднить чи унеможливить виконання рішення суду у майбутній справі, у разі задоволення вимог позивача за позовною заявою.

Крім того, станом на час розгляду заяви про забезпечення позову відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-153 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви - задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 17 лютого 2022 року за реєстровим номером 1779.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яка належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування квартири, посвідченого 11 квітня 2023 року за реєстровим номером 1207.

В задоволенні іншої частини вимог заяви - відмовити.

Стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 .

Боржник: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_6 .

Боржник: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_7 .

Відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом.

Строк пред`явлення до виконання ухвали - три роки.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Суддя А.В. Слободянюк