Дата документу 12.09.2023 Справа № 337/2308/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/2308/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мурашова Н.А.
Провадження № 22-ц/807/1530/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

секретар: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), заінтересована особа - ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Хортицького ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), заінтересована особа - ОСОБА_2 .

В обґрунтування скарги зазначала, що на примусовому виконанні Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавче провадження ВП №52584012 за виконавчим листом №2/337/1263/2016, виданим Хортицьким районним судом м. Запоріжжя 22.09.2016, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1000 грн щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до повноліття дитини до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

19.04.2023 державний виконавець склав розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, згідно з яким зарахував за лютий 2023 року сплату боржником аліментів в сумі 7000 грн на підставі поданих боржником квитанцій поштового переказу від 16.02.2023 на суму 3000 грн та 1000 грн, а також заяви на приймання переказу внутрішнього від 16.02.2023 на суму 3000 грн. На думку скаржниці, розрахунок аліментів в частині сплаченої суми за лютий 2023 здійснено державним виконавцем неправильно, оскільки він двічі зарахував квитанцію на суму 3000 грн. Згідно з інформацією Укрпошти стягувач отримала в лютому 2023 року аліменти в сумі 4000 грн, а не 7000 грн, як вказує державний виконавець.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд: визнати неправомірними дії державного виконавця Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Гришунова Д.В. при обчисленні 19.04.2023 розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №52584012 в частині зарахування сплати аліментів за лютий 2023 року; зобов`язати відповідального державного виконавця Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), у провадженні якого перебуває відкрите виконавче провадження з примусового виконання судового рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя у справі № 337/1263/16 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , виключити сплачені кошти за лютий 2023 року в сумі 3000 грн «за заявою про приймання переказу, внутрішній» від 16.02.2023; стягнути з Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі судові витрати.

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2023 рокуу задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць І.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2023 року скасуватита прийняти нову постанову про задоволення її скарги та стягнути судові витрати в розмірі 10000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в лютому 2023 року ОСОБА_1 не отримувала від ОСОБА_2 в рахунок аліментів кошти у розмірі 7000 грн, як зазначив державний виконавець в розрахунку заборгованості від 19.04.2023, оскільки він двічі зарахував квитанцію на суму 3000 грн.

У запереченнях на апеляційну скаргу державний виконавець Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі Гришунов Д.В. зазначає, що розрахунок заборгованості обчислюється державним виконавцем відповідно до ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: -звіту про здійснені відрахування та виплати; - квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; - заяв та (або) розписок стягувача; - інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; - інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Розрахунок заборгованості від 19.04.2023 було зроблено виключно з наданої сторонами ВП інформації, зокрема, фіскальних чеків, наданих боржником, та інформації Укрпошти. Вважає, що розрахунок заборгованості було зроблено коректно, оскільки представник стягувача не надав обґрунтованих підтверджень неотримання аліментів. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі адвоката Сімонець Є.О. стверджує, що надані ним докази спростовують доводи скаржниці про подвійне зарахування платежу в розмірі 3000 грн, оскільки платіжні документи мають різну нумерацію та різний час здійснення операції, у зв`язку з чим, вважає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, просить залишити її без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

11 вересня 2023 року на офіційну електронну адресу апеляційного суду надійшло клопотання Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням державного виконавця Гришунова В.В. у відпустці.

Розглянувши вказане клопотання судова колегія дійшла до висновку про відмову у його задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, Хортицький ВДВС м. Запоріжжя реалізував своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності державного виконавця.

Крім того, суд апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тож підстав для розгляду справи з обов`язковою участю ВДВС апеляційний суд не знаходить.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Коломоєць І.В. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2023 року просила скасуватита прийняти нову постанову про задоволення скарги. Також просила стягнути з виконавчої служби витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

Представник ОСОБА_2 адвокат Сімонець Є.О. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2023 року просила залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників скаржниці та боржника, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить частково задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що скаржниця жодним чином не обґрунтувала, які норми законодавства порушив державний виконавець, які б свідчили про неправомірність його дій, при тому, що суд таких порушень не встановив під час розгляду скарги.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Європейський суд наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece)).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».

Так, у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (частина перша статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, щона примусовому виконанні Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.09.2016 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1000 грн щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до повноліття дитини до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з розрахунком заборгованості старшого державного виконавця Гришунова Д.В. за період з жовтня 2016 року до березня 2023 року аліменти сплачувались боржником нерегулярно та в меншому розмірі, ніж визначено рішенням суду та державним виконавцем, станом на 31.03.2023 заборгованість становила 3266,50 грн (а.с. 36).

Зокрема, згідно з цим розрахунком, станом на 01.02.2023 заборгованість зі сплати аліментів становила 34745 грн, підлягало сплаті в лютому 2023 року 1416,50 грн (що становить 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку), сплачено 7000 грн, заборгованість на кінець лютого 2023 року 29161,50 грн.

При складанні розрахунку державний виконавець за лютий 2023 врахував платежі, здійснені боржником ОСОБА_2 16.02.2023 поштовими переказами через АТ «Укрпошта» на підставі двох фіскальних чеків на суму 3000 грн та 1000 грн та на підставі заяви на приймання переказу (внутрішній) на суму 3000 грн.

Згідно з листом АТ «Укрпошта» від 05.04.2023, через ВПЗ-69076 м. Запоріжжя від ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_5 16.02.2023 було прийнято два поштові перекази: № на суму 1000 грн та №027399559 на суму 3000 грн. Обидва виплачені одержувачу 17.02.2023 в ВПЗ-69124 м. Запоріжжя (а.с. 47).

Згідно з листом АТ «Укрпошта» від 14.04.2023р. за електронними даними в період з 19.03.2019 до 16.02.2023 у відправці від ОСОБА_2 на ім`я одержувача ОСОБА_1 значиться 31 поштовий переказ, з них 24 виплачені у ВПЗ- 69124 м. Запоріжжя, а 7 на ВПЗ-69076 м. Запоріжжя, суми та дати поштових переказів тотожні датам касових чеків, долучених адвокатом до запиту (а.с. 48).

04.05.2023 представник ОСОБА_1 адвокат Коломоєць І.В. звернулась до начальника Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі із заявою (скаргою), в якій просила правильно обчислити сплачені аліменти за лютий 2023 року, вказуючи, що державний виконавець допустив математичну помилку при обрахуванні вказаної суми і безпідставно нарахував 7000 грн замість фактично отриманих 4000 грн (а.с. 5, зворот).

Листом начальника Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі від 09.05.2023 адвокату Коломоєць І.В. повідомлено, що розрахунок заборгованості зроблено відповідно до наданих боржником чеків поштового переказу про сплату аліментів і для отримання грошових коштів запропоновано звернутись до поштового відділення.

Не погоджуючись з цим, представник ОСОБА_1 адвокат Коломоєць І.В. 19.05.2023, тобто з дотриманням встановленого законом 10-денного строку, звернулась до суду з цією скаргою.

Крім того, матеріали справи містять лист АТ «Укрпошта» № 103.003.-3975-23 від 15.05.2023 про наявну інформацію щодо пересилання ОСОБА_2 поштових переказів на ім`я ОСОБА_1 за шість місяців, відповідно до якого в лютому 2023 року було прийнято два поштові перекази, а саме: переказ від 16.02.2023 № на суму 1000 грн та №027399559 на суму 3000 грн. Обидва виплачені одержувачу 17.02.2023.

Згідно ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

Відповідно до частини 3,4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» у разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Разом з тим, ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На думку апеляційного суду, в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не виклав в достатній мірі мотиви, на яких базується відмова в задоволенні скарги, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Так, причиною звернення ОСОБА_1 до суду зі скаргою стала арифметична помилка, допущена державним виконавцем під час зарахування квитанцій, наданих боржником зі сплати аліментів. Проте суд першої інстанції не перевірив належним чином обставин справи.

Натомість із відповідей АТ «Укрпошта» встановлено, що в лютому 2023 року ОСОБА_2 здійснив пересилання тільки двох поштових переказів на ім`я ОСОБА_1 , а не трьох як те зазначив у розрахунку державний виконавець.

Крім того, ОСОБА_2 зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів. З матеріалів справи видно, що боржник сплачував аліменти саме через поштові пересилання в АТ «Укрпошта», проте матеріали справи не містять належних доказів того, що в лютому ОСОБА_2 здійснив саме три платежі в рахунок сплати аліментів, як те зазначив державний виконавець, адже заява на приймання внутрішнього переказу не є квитанцією, а тільки дублює фіскальний чек на цю суму. При цьому сам боржник під час розгляду скарги в суді першої інстанції зазначав, що з приводу уточнення інформації чи проведення перевірки стосовно того, куди подівся третій платіж, і чому його не отримала ОСОБА_1 він до АТ «Укрпошта» не звертався.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, під час розгляду справи встановлено невідповідність висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, у зв`язку з чим, на підставі вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2023 року та прийняти нову постанову про часткове задоволення скарги.

Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 452 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 18.01.2022 у справі №915/1473/20, від 18.01.2022 у справі № 910/2679/21, від 12.01.2022 у справі №918/548/21.

На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу надано Договір № 0707/2022 про надання правової допомоги від 07.07.2022, укладений між ОСОБА_1 як Клієнтом та адвокатом Коломоєць І.В. (а.с. 77), розрахунок судових витрат позивача: супровід клієнта в Запорізькому апеляційному суді у справі № 337/2308/16-ц у спорі про розрахунок заборгованості з аліментів за лютий 2023 року Хортицьким ВДВС, в тому числі: усна консультація з питань захисту прав у виконавчому провадженні, підготовка апеляційної скарги, заяв, адвокатських запитів, клопотань, участь в судових засіданнях, доручення доказів 10 год. 10000 грн, Акт приймання-передачі послуг від 23 червня 2023 року на суму 10000 грн., а також Квитанцію до прибуткового касового ордера № 44 від 23.06.2023 на суму 10000 грн.

Скаржниця має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, враховуючи заперечення державного виконавця проти задоволення скарги, зокрема, в частині витрат на правову допомогу, понесених скаржницею, часткове задоволення скарги ОСОБА_1 , обсяг виконаних адвокатом робіт, складність справи, враховуючи принцип розумності та співмірності, колегія суддів доходить висновку про доцільність відшкодування витрат, понесених відповідачем на правову допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції 2000 грн, оскільки докази фактично понесених витрат саме в заявленому розмірі не є підтвердженими і неминучими, отже, відсутні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу саме у визначеному адвокатом відповідача розмірі.

При цьому колегія судді враховує, що у скарзі вирішувалось питання щодо платежу на суму 3000 грн, а судові витрати стягуються із державного органу, тож заявлена скаржницею сума відшкодування їй витрат на правову допомогу у 10000 грн є завищеною, не відповідає критеріям розумності і обґрунтованості.

На думку апеляційного суду, стягнення витрат на правову допомогу у 2000 грн забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами учасників справи, відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.

Керуючись ст. ст. 137, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 452 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни задовольнити частково.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2023 року скасувати, прийняти у цій справі нову постановою, якою:

«Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заінтересована особа - ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гришунова Дениса Васильовича при обчисленні 19 квітня 2023 року розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 52584012 в частині зарахування сплати аліментів за лютий 2023 року.

Зобов`язати Хортицький відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), виключити з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 52584012 з примусового виконання судового рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя у справі № 337/1263/16 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , платіж в сумі 3000 грн «за заявою про приймання переказу, внутрішній» від 16 лютого 2023 року в частині зарахування сплати аліментів за лютий 2023 року.

Стягнути з Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: