ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/359/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Боклач А.Є., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики, а саме 41 188 доларів США - основного боргу, 17 298,96 доларів США - нарахованих відсотків за користування позикою, 1 027,64 доларів США - відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 надала в борг ОСОБА_2 41188 доларів США строком на 4 місяці з виплатою позикодавцю 3% в місяць від суми позики за користування позикою, про що була відповідачем-1 складена розписка.

Позивач стверджує, що позичені кошти відповідач ОСОБА_2 отримувала з метою будівництва, ремонту та облаштування будинку АДРЕСА_1 для проживання у ньому її сім`ї, який не введений в експлуатацію, проте відповідачі у ньому проживають, а тому, з огляду на встановлену статтею 60 Сімейного кодексу України презумпцію спільності права власності на майно подружжя, вважає позичені кошти спільним боргом подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які на час отримання позики перебували у зареєстрованому шлюбі.

В обґрунтування права на звернення до суду цим позовом позивач вказує, що відповідно до договору відступлення права вимоги від 21 травня 2021 року ОСОБА_4 відступила право вимоги за договором позики своєму чоловікові ОСОБА_1 .

Також у зв`язку з невиконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідачів 3% річних з простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 4 січня 2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено у справу підготовче судове засідання.

26 вересня 2022 року представник відповідача-2 - адвокат Вітер В.М. подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову в частині солідарного стягнення боргу з ОСОБА_3 .

У обґрунтування заперечень проти позову відповідач-1 заперечив твердження позивача, що кошти, які отримані у борг відповідачем-1 були витрачені в інтересах сім`ї, оскільки про ці кошти йому нічого не відомо, згоду на їх отримання він не надавав, а узяті у борг кошти витрачалися відповідачем-1 на особисті потреби.

Відповідач-2 вказує, що позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують використання відповідачем-1 одержаних за розпискою коштів у інтересах сім`ї, а не у власних інтересах, згода відовідача-2 на укладення договору позики відсутня, у борговій розписці відсутній його підпис та не зазначена мета отримання коштів у борг. З огляду на викладене, відповідач-2 наголошує, що посилання позивача на використання позичених коштів на будівництво, ремонт та облаштування будинку є припущеннями позивача.

29 вересня 2022 року позивач подав відповідь на відзив, в якій повторно виклав позицію щодо презюмування спільності боргових зобов`язань та вказав, що відповідач-2 не надав доказів, які б її спростовували.

У судовому засіданні 22 грудня 2022 року судом з огляду на положення пункту 15 частини першої статті 28, частини другої статті 31 ЦПК України відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-2 про передачу справи за підсудністю до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

У судовому засіданні 7 лютого 2023 року представник відповідача-1 заперечувала проти позову.

Заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 26 червня 2020 року ОСОБА_2 взяла у борг 41188 доларів США у ОСОБА_4 під 3% в місяць строком на чотири місяці, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 , оригінал якої судом досліджено у судовому засідання.

21 травня 2021 року між ОСОБА_4 (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги № 1, за яким первісний кредитор відступив, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги і став кредитором за договорами позики, укладеними між первісним кредитором і ОСОБА_2 , що підтверджується письмовою розпискою від 26 червня 2020 року, і одержав право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання зобов`язання за договором позики.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, ОСОБА_1 набув права кредитора за договором позики, укладеним з ОСОБА_2 , оформленим розпискою від 26 червня 2020 року.

Щодо суми боргу.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Згідно з статтями 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, або позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як визначено частиною дугою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Як свідчить зміст розписки від 26 червня 2020 року, сторонами погоджено строк позики - 4 місяці, тобто до 26 жовтня 2020 року, та розмір процентів за користування позикою - 3 % на місяць, а також валюту зобов`язання - долар США.

Судом встановлено, що відповідач-1 зобов`язання з повернення позики та сплати процентів за користування нею не виконала.

При цьому суд враховує, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та № 373/2054/16-ц.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Позивач просить стягнути з відповідача крім суми основного боргу проценти за користування позикою у сумі 17 298,96 доларів США за період з липня 2020 року по серпень 2021 року та 3% річних у сумі 1027,64 доларів США.

Відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою лише в межах строку, на який вона надавалася, тобто до 26 жовтня 2020 року у сумі 4 942,56 долара США.

Згідно з розрахунком суду розмір 3% річних від основної суми боргу за період з 27 жовтня 2020 року по 27 серпня 2021 року становить 1031,91 доларів США, а розмірі 3% з суми прострочених процентів складає 142,38 доларів США.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи, що розмір процентів річних за розрахунком суду перевищує суму, заявлену до стягнення позивачем, позовні вимоги про стягнення цих сум підлягають задоволенню у сумі, заявленій позивачем.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у сумі 47 158,20 доларів США (41188+4942,56+1027,64)

Щодо солідарного стягнення заборгованості.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, а тому стягненню підлягає з обох відповідачів.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, відповідачі на момент укладення договору позики перебували у шлюбі.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

На переконання суду та з огляду на презумпцію спільності права власності подружжя, тягар спростування якої покладений на того з подружжя, хто її спростовує, відповідач-2 не надав доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби відповдіача-1. Заперечення відповідача-2 проти позову зводяться виключно до того, що він не надавав згоду на укладення цього договору, а позивач не довів факту використання цих коштів на потреби сім`ї відповідачів.

Так, зважаючи на значну суму коштів, отриманих у борг, відповідач-2 не навів обставин і не зазначив про придбання відповідачем-1 будь-якого майна, використання цих коштів у підприємницькій діяльності, так само як і обставини, пов`язані із здійснення такої діяльності (зокрема, види діяльності, умови її ведення, наявність найманих працівників, офісу, оперативних витрат тощо), не вказав ознак способу життя відповідача-1 (подорожі, придбання речей тощо), як б давали суду підстави припустити використання цих коштів відповідачем-1 на власні потреби, не пов`язані із інтересами сім`ї. Клопотань про витребування доказів, які б підтверджували ці обставини відповідач-2 не заявляв.

Посилання відповідача-2 на відсутність його згоди на укладення договору позики суд вважає необґрунтованими, оскільки для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012).

Суд вважає, що покладення виключно на позивача обов`язку доводити факт використання відповідачем-позичальником позичених коштів в інтересах сім`ї покладає на нього непропорційний тягар, оскільки факт використання позичальником коштів після їх передачі об`єктивно перебуває поза контролем з боку позикодавця.

Водночас, позивач довів факт здійснення відповідачами будівництва житлового будинку у м. Бровари Київської області, проживання у ньому сім`ї відповідачів та з більшою переконливістю довів недостатність виключно доходів відповідачів для здійснення його будівництва та облаштування. Натомість відповідач-2 на підтвердження вартості будівництва та вартості об`єкту незавершеного будівництва не надав жодних доказів.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем-2 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя .

За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів в рівних частинах пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме по 4 496,76 грн. з кожного.

Керуючись статтями 12-13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26 червня 2020 року у розмірі 41 188 (сорок одна тисяча сто вісімдесят вісім) доларів США, заборгованість за відсотками за користування позикою у розмірі 4 942 (чотири тисячі дев`ятсот сорок два) долара США 56 центів, суму нарахованих відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 027 (одна тисяча двадцять сім) доларів США 64 цента.

В іншій частині вимог - у позові відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви у сумі по 4 496 (чотири тисячі чотириста дев`яносто шість) гривень 76 коп. з кожного.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач-1: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач-2: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 15 вересня 2023 року.

Суддя О.В. Якусик