Дата документу 12.09.2023 Справа № 336/4105/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/4105/23 Головуючий у І інстанції: Карабак Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/1547/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Разом із позовом подано заяву про його забезпечення шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 831506 грн; садовий будинок, загальною площею 44,0 кв.м., розташований на земельній ділянці кадастровий номер :10:001:0017 за адресою: АДРЕСА_2 вартістю 54425 грн, земельну ділянку для колективного садівництва, загальною площею 0,0582 га, кадастровий номер :10:001:0017, вартістю 19869 грн.; автомобіль легковий хетчбек - В, SUZUKI ZX-4, 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 р.в., номер кузова VIN НОМЕР_2 , вартістю 424993 грн.

В обґрунтування заяви ОСОБА_3 зазначав, що між сторонами у справі виник спір про поділ спільного майна подружжя. Оскільки ОСОБА_1 не бажає виділення майна позивачеві, а відповідно до приписів чинного законодавства, суд може поділити тільки те майно, що наявне у сторін на час розгляду справи, та враховуючи, що титульним власником усього майна є ОСОБА_1 , а шлюб зареєстровано у Тереччині (внаслідок чого можливе приховування цього факту від нотаріуса), ОСОБА_3 не виключає розпорядження майном без його згоди, тому вважає, що на час розгляду справи майно слід обтяжити арештом.

З огляду на означені обставини, на думку позивача, існує можливість відчуження відповідачем нерухомого майна, що у разі задоволення позову унеможливить виконання рішення суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 рокузаяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; садовий будинок, загальною площею 44,0 кв.м., розташований на земельній ділянці кадастровий номер :10:001:0017 за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку для колективного садівництва, загальною площею 0,0582 га, кадастровий номер :10:001:0017; автомобіль легковий хетчбек - В, SUZUKI ZX-4, 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 р.в., номер кузова VIN НОМЕР_2 .

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Рогозіна О.В.подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 рокускасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На думку скаржниці, задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, суд першої інстанції не врахував, що заява ОСОБА_3 не містить ґрунтовних підстав для вжиття такого виду забезпечення. На думку скаржниці, ОСОБА_3 не надав суду доказів на підтвердження своїх доводів про можливе утруднення виконання судового рішення або неможливість його виконання, а суд першої інстанції не здійснив належної оцінки обґрунтованості доводів заявника.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника адвоката Єрмоленко В.А. заперечує проти її доводів, просив залишити скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Єлисеєв С.А. наполягали на задоволенні апеляційної скарги, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 рокупросили скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_3 адвокат Єрмоленко В.А. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржувану ухвалу без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи скаржниці, її представника та доводи представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувана ухвала суду відповідає повною мірою.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

В силу ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжитті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Згідно з п. 6, 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Пунктами 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга не містить належного обґрунтування її доводів про порушення прав скаржниці чи третіх осіб, яким чином та чиї саме права можуть бути порушені в результаті накладення обтяження на спільне майно подружжя, враховуючи, що титульним власником спірного майна є ОСОБА_1 . На думку колегії суддів, обраний вид забезпечення позову не впливає на матеріальний стан відповідача як власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат внаслідок його застосування.

Доводи апеляційної скарги про те, що укладення сторонами шлюбу на території Туреччини було легалізовано на території України, що на думку скаржниці, підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.01.2021 про розірвання шлюбу, не заслуговують на увагу, адже скаржниця не надала жодних документів на їх підтвердження (відповідний апостиль, доказів консульської легалізації з внесенням відповідного запису до внутрішнього паспорту громадянина України тощо).

Натомість п. 4.2. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 передбачено, що при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

При цьому факт набуття подружжям майна в період зареєстрованого шлюбу перевіряється нотаріусами шляхом дослідження інформації та документів, виданих органами реєстрації актів цивільного стану. На теперішній час уніфікованим засобом отримання такої інформації є перевірка нотаріусом відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Відповідно до п. 6. Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064, внесення до Реєстру відомостей про народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть здійснюється реєстратором одночасно із складенням відповідного актового запису цивільного стану.

Зважаючи на те, що шлюб між сторонами укладено на території Туреччини, актовий запис цивільного стану на території України не здійснювався, можна зробити висновок про те, що інформація про шлюб між сторонами до Державного реєстру актів цивільного стану громадян не вносилась, що у подальшому унеможливило внесення до вказаного реєстру інформації про розірвання такого шлюбу на підставі судового рішення. Доказів про наявність інформації про укладання шлюбу у своєму паспорті ОСОБА_1 не надавала.

Зазначені обставини не виключають розпорядження спільним майном без відповідної згоди іншого з подружжя.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову зумовлена обґрунтованим припущенням, що невжиття таких заходів може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, оскільки відчуження майна та автомобіля ОСОБА_1 на користь третіх осіб за час розгляду справи в суді унеможливить виконання рішення суду в такій справі.

Колегія суддів зауважує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Оскільки предметом спору є поділ майна подружжя, наслідком розгляду якого може бути визнання права власності на частину цього майна, арешт на яке накладено оскаржуваною ухвалою суду, колегія суддів доходить висновку про те, що такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, і не є обмеженням права власності особи в повній мірі та носить тимчасовий характер.

Необхідність застосування таких заходів забезпечення позову продиктовано фактичними обставинами цієї справи, оскільки між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, для вирішення якого позивач змушений звернутися до суду, беручи до уваги вищеозначені обставини, а також те, що відповідно до приписів чинного законодавства суд може поділити тільки те майно, що наявне у сторін на час розгляду справи. Вказане свідчить про наявність підстав для висновку, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom), пп.2836, Series A№18). Крім того, порушення судового провадження саме пособі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а нетеоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, ай право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п.45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п.25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржувану ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для її скасування відсутні, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича слід залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 вересня 2023 року.

Головуючий:

Судді: