УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 131/790/23

провадження № 61-12633ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт, дії та бездіяльність якого оскаржуються, - головний державний виконавець Іллінецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Максименко Олег Володимирович,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області від 6 липня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 9 серпня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність головного державного виконавця Іллінецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Максименка Олега Володимировича,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:

- визнати неправомірною і такою, що порушує вимоги законодавства, бездіяльність головного державного виконавця Іллінецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Максименка О. В. щодо несвоєчасного прийняття постанови про приєднання виконавчих проваджень до зведеного виконавчого провадження з порушенням строку, передбаченого пунктом чотирнадцятим

розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5;

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Іллінецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Максименка О. В. щодо звернення стягнення на заробітну плату боржника у розмірі 20 відсотків за наявності кількох виконавчих документів у зведеному виконавчому провадженні;

- скасувати постанову головного державного виконавця Іллінецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Максименка О. В. від 23 червня 2023 року;

- скасувати постанову головного державного виконавця Іллінецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Максименка О. В. від 23 червня 2023 року;

- зобов`язати уповноваженого державного виконавця Іллінецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийняти постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якими звернути стягнення на заробітну плату боржника, отримувану ним у Комунальному некомерційному підприємстві (далі - КНП) «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Іллінецької міської ради та у Комунальному некомерційному підприємстві (далі - КНП) «Оратівська лікарня планового лікування» відповідно до вимог статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» у розмірі 50 відсотків на двох стягувачів.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 6 липня 2023 року у задоволенні скарги відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави 5 368 грн судового збору.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 9 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області від 6 липня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 5 368 грн судового збору скасовано.

У іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 6 липня 2023 року та постановою Вінницького апеляційного суду

від 9 серпня 2023 року,ОСОБА_1 23 серпня 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким скаргу задовольнити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Іллінецького районного суду Вінницької області від 6 липня 2023 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 9 серпня 2023 рокузаявник визначаєпорушення норм процесуального права.

Вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій про те, що державний виконавець має право, а не обов`язок установлювати розмір відрахувань із заробітної плати боржника.

Посилається на частину третю статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами.

За таких обставин вказує на наявність обов`язку державного виконавця стягувати з боржника відрахування у розмірі 50 відсотків його заробітної плати з огляду на наявність п`яти виконавчих документів.

Підставою касаційного оскарження ухвали Іллінецького районного суду Вінницької області від 6 липня 2023 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 9 серпня 2023 рокузаявник також вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року

у справі № 756/8815/20 (провадження № 14-218цс21).

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Постановляючи ухвалу, Іллінецький районний суд Вінницької області виходив з того, що дії головного державного виконавця Іллінецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Максименка О. В. вчинені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» і права заявника ним не порушені.

Скасовуючи ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області від 6 липня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 5 368 грн судового збору, апеляційний суд вважав помилковим висновок суду першої інстанції про необхідність відшкодування заявником судових витрат.

Залишаючи ухвалу суду першої інстанції в іншій частині без змін, апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд зауважив, що несвоєчасність прийняття головним державним виконавцем постанов про приєднання виконавчих проваджень до зведеного виконавчого провадження у строк, передбачений пунктом чотирнадцятим розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України

від 2 квітня 2012 року № 512/5 в редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5, не може бути підставою для визнання бездіяльності суб`єкта оскарження неправомірною з огляду на те, що пунктом четвертим частини 102 розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» встановлено переривання строків, встановлених цим Законом на час дії воєнного стану.

Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що чинним законодавством установлено право, а не обов`язок державного виконавця установлювати розмір відрахувань із заробітної плати боржника в межах частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження».

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 квітня 2023 року Іллінецьким районним судом Вінницької області на виконання рішення суду у справі № 131/757/22 видано виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів

у розмірі 5 993 грн, судового збору у розмірі 992,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

11 травня 2023 року Іллінецьким відділом державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавчі провадження № 71787285, № 71787465, № 71787607.

Також судами попередніх інстанцій за матеріалами справи встановлено, що в Іллінецькому відділі державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувають виконавчі провадження № 67360578 та № 67360789, відкриті 3 листопада 2021 року на виконання виконавчих листів, виданих 5 липня 2021 року Іллінецьким районним судом Вінницької області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Державний ощадний банк України» грошових коштів

у розмірі 31 275,50 грн та 2 270 грн судового збору.

22 червня 2023 року головним державним виконавцем Іллінецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Максименком О. В. прийнято постанови про приєднання виконавчих проваджень № 71787285, № 71787465 та № 71787607 до зведеного виконавчого провадження № 72097286.

23 червня 2023 року головним державним виконавцем Іллінецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Максименком О. В. прийнято постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якими звернено стягнення на доходи ОСОБА_2 у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Іллінецької міської ради та у КНП «Оратівська лікарня планового лікування» для погашення заборгованості перед ОСОБА_1 та ПАТ «Державний ощадний банк України» згідно із наявними у зведеному виконавчому провадженні п`яти виконавчих листів.

Вказаними постановами визначено здійснення відрахування з суми доходів боржника, яка залишається після утримання податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у розмірі 20 відсотків доходів щомісяця до погашення всієї суми заборгованості за зведеним виконавчим провадженням, що становить 36 784,08 грн, перед двома стягувачами.

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані ухвала суду першої інстанції в незміненій апеляційним судом частині та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист та охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави

(пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України

від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Примусове виконання судових рішень здійснюється відповідно до умов та порядку, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Під час виконання судових рішень поряд з нормами Закону України «Про виконавче провадження» застосовуються положення Конституції України, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття перша Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (частина перша статті 70 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частина другою та третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року

у справі № 756/8815/20 (провадження № 14-218цс21) викладено висновок про те, що виконавець має повноваження звернути стягнення на заробітну плату боржника лише за відсутності іншого майна, на яке можливо звернення стягнення та для виконання рішення про стягнення періодичних платежів, однак у розмірі не більше 20 відсотків за наявності одного виконавчого документа та 50 відсотків заробітної плати за наявності декількох виконавчих документів (зведене виконавче провадження). Таке стягнення здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Встановлення відрахувань у певному відсотковому визначенні від заробітної плати боржника покликане гарантувати людині право на своєчасне, у передбачені законом строки, одержання винагороди за працю, що становить одне з основних трудових прав людини, тому й законодавець обмежив розмір будь-яких утримань із заробітної плати, і таке обмеження є законодавчо встановленою забороною на накладення арешту на заробітну плату, що виплачена боржнику після таких утримань, або частину заробітної плати, що перевищує граничну межу таких відрахувань.

Вказаний правовий висновок враховано судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що головним державним виконавцем Іллінецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Максименком О. В. визначено здійснення відрахування з суми доходів боржника, яка залишається після утримання податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у розмірі 20 відсотків доходів щомісяця.

Суди правильно виходили з того, що державний виконавець має повноваження звернути стягнення на заробітну плату у розмірі 20 відсотків, у тому числі, у випадку наявності декількох виконавчих документів (зведене виконавче провадження).

Вирішуючи скаргу, суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили про відсутність правових підстав для її задоволення, оскільки державний виконавець діяв у межах наданих йому Законом України «Про виконавче провадження» повноважень і не допустив порушення прав боржника.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20 (провадження № 14-218цс21), відхиляються касаційним судом, оскільки вказаний висновок судами попередніх інстанцій враховано.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі учасникам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду апеляційної інстанції.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області від 6 липня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 9 серпня 2023 року є необґрунтованою, правильне застосування норм матеріального права та додержання норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність ухвали суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанови суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та

пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки ухвала суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області

від 6 липня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 9 серпня 2023 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Іллінецького районного суду Вінницької області від 6 липня 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 9 серпня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність головного державного виконавця Іллінецького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Максименка Олега Володимировича.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська