Провадження № 2/761/5185/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Путрі Д.В.

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору, визнання незаконним та скасування рішення та записів про реєстрацію права власності, визнання права власності на майно,-

встановив:

В грудні 2022 р. ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору, визнання незаконним та скасування рішення та записів про реєстрацію права власності, визнання права власності на майно, в якому просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу гаражного боксу НОМЕР_1, що знаходиться в ГБК «Вільний» по вул. Кудрявській, 37-41 , укладений 01.12.2017 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кударенко В.М., визнати незаконним і скасувати рішення №38467976 від 01.12.2017 р. та записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , визнати право власності за ОСОБА_2 на гаражний бокс № НОМЕР_1 , що знаходиться в ГБК «Вільний» по вул. Кудрявській, 37-41.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є сином ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого відкрилась спадщина на майно.

Позивач є спадкоємцем ОСОБА_6 , 19.10.2016 р. було подано заяву про прийняття спадщини після смерті батька.

ОСОБА_6 за життя був власником продажу гаражного боксу № НОМЕР_1 , що знаходиться в ГБК «Вільний» по вул. Кудрявській, 37-41 .

03.12.2020 р. позивачу стало відомо, право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 , що знаходиться в ГБК «Вільний» по вул. Кудрявській, 37-41 , 01.12.2017 р. було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.2017 р., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що ОСОБА_6 не підписував зазначений договір купівлі-продажу гаражного боксу, оскільки помер до його укладення.

Вказаними діями щодо укладення договору купівлі-продажу, реєстрації права власності на гаражний бокс за ОСОБА_3 порушено право позивача, як спадкоємця померлого ОСОБА_6 , що стало підставою для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору, визнання незаконним та скасування рішення та записів про реєстрацію права власності, визнання права власності на майно.

Ухвалою судді від 05.01.2023 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи.

Ухвалою суду від 14.03.2023 р. витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. належним чином засвідчену копію спадкової справи №8/2016 до майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 11.04.2023 р. залучено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в якості третіх осіб до участі в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору, визнання незаконним та скасування рішення та записів про реєстрацію права власності, визнання права власності на майно.

Протокольною ухвалою суду від 11.05.2023 р. змінено процесуальний статус ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з третіх осіб на відповідачів.

Протокольною ухвалою суду від 07.06.2023 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач 1 подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідач 2, 3 в судове засідання не з`явились,причини неявки суду не відомі..

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, вислухавши пояснення присутніх учасників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є неповнолітнім сином ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, після смерті якого відкрилась спадщина на майно.

З копії спадкової справи 08/2016 до майна померлого ОСОБА_6 вбачається, що:

- 19.10.2016 р. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулась ОСОБА_7 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2

- 10.03.2017 р. з заявою про прийняття спадщини після смерті співмешканця звернулась ОСОБА_4 . Судом встановлено, що в провадження Шевченківського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №761/7206/17 за позовом ОСОБА_4 до законного представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім`єю, надання права на спадкування за законом разом з спадкоємцем першої черги. Ухвалою суду від 22.05.2017 р. позовну заяву залишено без розгляду.

- 02.06.2017 р. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулась ОСОБА_5 . Згідно постанови про відмову у здійсненні нотаріальної дії ОСОБА_5 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 , оскільки пропущено строк на подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до відповіді приватного нотаріуса Бурлак О.В. від 28.05.2021 р. спадкова справа №8/2016 є відкритою на підставі заяви від імені неповнолітнього ОСОБА_2 , свідоцтв про право на спадщину не видано.

ОСОБА_6 був власником гаражного боксу № НОМЕР_1 , що знаходиться в ГБК «Вільний» по вул. Кудрявській, 37-41 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кударенко В.М. 27.08.2010 р., зареєстровано в реєстрі №2044.

В матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу, посвідченого 01.12.2017 р. приватним нотаріусом Кударенко В.М., зареєстрованого в реєстрі №2331, за яким ОСОБА_6 продав ОСОБА_3 гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться в ГБК «Вільний» по вул. Кудрявській, 37-41.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.01.2022 р. право власності на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться в ГБК «Вільний» по вул. Кудрявській, 37-41 зареєстровано за ОСОБА_3 01.12.2017 р. (номер запису про право власності 23686503) на підставі рішення приватного нотаріуса Кударенко В,М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:38467976 від 01.12.2017 р.

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору, визнання незаконним та скасування рішення та записів про реєстрацію права власності, визнання права власності на майно, оскільки договір купівлі-продажу від 01.12.2017 р. не міг бути вчинений від імені ОСОБА_6 , оскільки він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (до його укладення).

Відповідно до статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 16.10.2020 р. у справі № 910/12787/17).

Оспорюваним договором купівлі-продажу від 01.12.2017 р. порушуються (зачіпаються) права та законні інтереси позивача, оскільки він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 .

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідченого 01.12.2017 р.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина перша та друга статті 547 ЦК України).

Тлумачення частини другої статті 547 ЦК України свідчить, що правовим наслідком недодержання письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taxi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).

Судом вставлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, а 01.12.2017 р. від його імені було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 став власником гаражу № НОМЕР_1 , що знаходиться в ГБК «Вільний» по вул. Кудрявській, 37-41.

Оскільки недійсність правочину у випадку недодержання письмової форми встановлена законом і цей правочин є нікчемним, позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражного боксу НОМЕР_1, що знаходиться в ГБК «Вільний» по вул. Кудрявській, 37-41 , укладеного 01.12.2017 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Кударенко В.М.,, не є належним способом захисту прав і в задоволенні позову потрібно було відмовити з цієї підстави.

Щодо визнання незаконним та скасування рішення та записів про реєстрацію права власності.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте згідно із Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству , який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, з 16 січня 2020 року законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, що у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а отже, не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 листопада 2020 року у справі № 910/7648/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 та від 26 травня 2021 року у справі № 204/3503/19 (провадження № 61-2162св21).

Відтак, належним способом захисту є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

З огляду на те, що договір купівлі-продажу гаражного боксу НОМЕР_1, що знаходиться в ГБК «Вільний» по вул. Кудрявській, 37-41 , укладений 01.12.2017 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кударенко В.М., є нікчемним, прийняття рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі нікчемного договору є неправомірним, а тому є підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №38467976 від 01.12.2017 р.

Щодо визнання за позивачем права власності

За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як встановлено в судовому засіданні єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 є його син ОСОБА_2 , спадкова справа №8/2016 до майна ОСОБА_6 є відкритою на підставі заяви від імені неповнолітнього ОСОБА_2 , свідоцтв про право на спадщину не видано.

За таких обставин, єдиним способом реалізації позивачем своїх спадкових прав після смерті батька є визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини нікчемності договору купівлі-продажу гаражного боксу НОМЕР_1, що знаходиться в ГБК «Вільний» по вул. Кудрявській, 37-41 , беручи до уваги наявність підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №38467976 від 01.12.2017 р. щодо реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_3 , оскільки єдиним спадкоємцем після смерті померлого є ОСОБА_2 , є підстави для визнання за ним права власності на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться по вул. Кудрявській, 37-41 м. Київ .

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору, скасування запису про право власності, суд не вбачає.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що є підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вчинене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. від 01.12.2017 р. за індексним номером 38467976, щодо реєстрації права власності на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться по вул. Кудрявській, 37-41 м. Київ за ОСОБА_3 , та визнання за ОСОБА_2 права власності на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться по вул. Кудрявській, 37-41 м. Київ .

Враховуючи наведене, керуючись Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 203, 207, 215, 216, 627, 392, Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 5, 13, 81, 141, 223, 258-259, 268, 272-273, 354-353 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору, визнання незаконним та скасування рішення та записів про реєстрацію права власності, визнання права власності на майно,- задовольнити частково.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вчинене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. від 01.12.2017 р. за індексним номером 38467976, щодо реєстрації права власності на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться по вул. Кудрявській, 37-41 м. Київ , за ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться по вул. Кудрявській, 37-41 м. Київ .

В іншій частині позовну заяву про визнання недійсним договору, визнання незаконним та скасування записів про реєстрацію права власності, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Відповідачі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_4 ,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_5 ,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_6 .

Повне рішення виготовлено 12.09.2023

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов