ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5895/23
провадження № 2/753/4195/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді - Лужецькій О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Шевчука Д.І. ,

представника відповідача Приймак А.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 (далі по тексту - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - Відповідач, ОСОБА_4 ), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 07 липня 2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду від 27 грудня 2016 року розірвано. Від даного шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з матір`ю. Рішенням Дарницького районного суду від 25 листопада 2021 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина, ОСОБА_5 в розмірі частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач з серпня 2016 року жодного разу не відвідував сина, не приймав участі у його вихованні, не піклується про його здоров`я та фізичний розвиток. Вихованням та утриманням сина займається позивач.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

15 травня 2023 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому він заперечує проти задоволення позову, посилаючись на наступне. Відповідач постійно не проживає в Україні. Певний час мав можливість спілкуватися з дитиною, підтримуючи зв`язок з матір`ю, проте протягом деякого часу спілкування зменшилося та фактично звелося до мінімуму. Намагання побачитися з дитиною виявлялися неможливими. В подальшому вживав дії щодо розшуку сина, але такі дії виявилися безрезультатними. 02.06.2020 працівниками поліції було установлено мобільний телефон ОСОБА_1 та в телефонній розмові було встановлено, що мати разом із сином на даний час перебувають в Київській області, однак точне місцезнаходження позивач повідомити відмовилася. Окрім цього, відповідач звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Миронівської районної державної адміністрації щодо встановлення графіку спілкування з дитиною, але розглянути дане питання не виявилося за можливе, оскільки мати дитини за підвідомчою їм адресою не проживає. Посилаючись на те, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 15 червня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та просила суд позов задовольнити.

Представник позивача - адвокат Шевчук Д.І. в судовому засіданні також позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Уточнив, що підставами позову є ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Відповідач не піклується про життя та здоров`я сина, не займається його духовним та фізичним розвитком, матеріальної допомоги не надає.

Представник відповідача - адвокат Приймак А.О. у судовому засіданні заперечувала проти позбавлення батька батьківських прав, посилаючись на те, що такі дії є передчасними. Відповідач неодноразово намагався встановити контакт з матір`ю, просив надати фото дитини, цікавився дитиною, але мати уникає спілкування з ним та тим самим чинить перешкоди у спілкуванні. У зв`язку з чим, він звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення графіку спілкування.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації в судове засіданні не з`явився, направив до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав та прохання слухати справу без їх участі.

Вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони з 07 липня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду від 27 грудня 2016 року розірвано.

Від даного шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частки з усіх видів його заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Дитина ОСОБА_5 проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . При проведенні обстеження житлово-побутових умов проживання дитини встановлено, що для неї створені належні умови для проживання, відпочинку, навчання та розвитку.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показала, що знайома з позивачем з 2007 року, разом винаймали квартиру до 2014 року. Після знайомства з ОСОБА_9 ОСОБА_1 почала знімати квартиру з ним, але вже під час вагітності я дізналася, що у них виникають проблеми. В 2015 році ОСОБА_1 зателефонувала мені вся в сльозах та повідомила, що ОСОБА_9 вигнав її з квартири. Вона забрала дитину, речі та поїхала до свого батька у якого жила деякий час. Повідомила, що була свідком того, як росте дитина, але батька в його житті не було.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду повідомив, що є братом ОСОБА_1 . В 2016 році приїхав до сестри та залишився у неї жити. Разом з нами проживав відповідач. В кінці серпня відповідач вигнав мене і ОСОБА_1 з квартири, але дитина залишилася з ним. Була викликана поліція, ОСОБА_1 забрала дитину, речі та поїхала до батька. У ОСОБА_1 були матеріальні труднощі і я їй допомагав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду повідомив, що є батьком ОСОБА_1 . В 2016 році ОСОБА_9 вигнав ОСОБА_1 з квартири і лише з приїздом поліції вона змогла забрати дитину, речі та приїхати до мене, де перебувала два тижні. В подальшому один раз ОСОБА_9 приїздив до нього, вони спілкувалися, але ОСОБА_1 з ОСОБА_9 спільної мови не знайшли. Матеріальної допомоги матері на утримання дитини відповідач не надає.

Відповідно до ч.1 ст. 56 ЦК України, п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Відповідно до ч.4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно Висновку Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 04.08.2023 року № 101-6607/02 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо малолітньої дитини ОСОБА_5 , матір дитини повідомила, що її син не знає батька та вважає своїм батьком її співмешканця. В свою чергу адвокат Приймак А.О. повідомила, що батько дитини заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, зазначає, що з 2016 року постійно не проживає в Україні, проте перебуваючи в Україні намагається побачитися з дитиною, але вказане виявляється неможливим, бо йому невідоме місце проживання дитини.

З метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини орган опіки та піклування Дарницького району міста Києва вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 щодо малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Предметом судового розгляду в цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 стосовно його неповнолітнього сина.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги.

У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Вказана стаття містить вичерпний перелік підстав позбавлення матері та/або батька батьківських прав.

Як убачається зі змісту позовної заяви, а також пояснень позивача та її представника в судовому засіданні, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі "Савіни проти України" зазначається: "хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини."

У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Що стосується показань свідків, допитаних в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача, то показання свідків фактично зводяться до того, що в 2016 році між сторонами виникла конфліктна ситуація після якої позивач переїхала до свого батька та з того часу відповідач не бачив дитину. Наявна у свідків інформація про відповідача після припинення спільного проживання сторін відома їм зі слів позивача.

При цьому, в судовому засіданні представник відповідача наполягав, що відповідач не обізнаний про те, де проживає дитина, який у неї номер телефону.

Разом з тим, показаннями вищезазначених свідків та наявними в матеріалах справи письмовими доказами не спростовуються твердження відповідача, про те, що протягом усього часу його проживання окремо від сина, з боку позивача йому чинились перешкоди в спілкуванні з дитиною.

Відповідач повідомив, що необізнаний про наявність рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2021 року про стягнення аліментів та постанову про відкриття виконавчого провадження від 14 листопада 2022 року.

Разом з тим, наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька батьківських прав.

Надаючи оцінку долученому позивачем до позовної заяви Висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 04 серпня 2023 року, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд вважає даний висновок недостатньо обґрунтованим, оскільки він містить лише загальні фрази щодо самоусунення батька від виховання та утримання сина, нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо участі в фізичному, духовному та моральному розвитку дитини.

Згідно цього висновку, єдиним документом, на який є в ньому посилання - є характеристика, надана директором школи та декларація про вибір лікаря.

З цього вбачається формальний підхід комісії з питань захисту прав дитини до з`ясування наявності підстав для надання саме такого висновку.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що вищевказані, наведені у Висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 04 серпня 2023 року твердження, на підставі яких орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не ґрунтуються на повному та всебічному з`ясуванні фактичних обставин, що свідчить про формальний підхід вказаного органу до складання такого висновку.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, проживаючи окремо від дитини, батько зобов`язаний брати участь у її вихованні, має право на особисте спілкування з дитиною.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Мати, яка проживає разом з дитиною не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти позбавлення відповідача батьківських прав та наполягала на тому, що між сторонами існують конфліктні відносини, з боку позивача - матері дитини, чиняться перешкоди у його спілкуванні з сином.

Разом з тим, непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Аналізуючи зазначені вище докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач у справі не лише не сприяла участі батька у вихованні сина, а й певною мірою перешкоджала в цьому - не відповідала на телефонні дзвінки відповідача, огородила дитину від батька.

Однак доказів з точки зору їх належності, достовірності та достатності, на підтвердження безумовно винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками суду не надано.

При цьому, судом не залишено поза увагою, що в разі докладання відповідачем необхідних зусиль, він у правомірний спосіб міг би дізнатися як про місце проживання сина так і способи надання матеріальної допомоги дитині та повинен своєю поведінкою - небайдужим ставленням до дитини досягти найкращого для сина результату - однакової участі у вихованні і утриманні сина, що й відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Суд також зазначає, що, в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, показання свідків, приймаючи до уваги пояснення та заперечення учасників справи, поведінку позивача в розрізі даних правовідносин, та відповідача, який заперечував проти задоволення позову, та керуючись чинним сімейним законодавством України, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, діючи виключно з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку, що стороною позивача не надано достатньо доказів в розумінні ст. 76-79 ЦПК України на підтвердження свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, для застосування до нього такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав.

Тому суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягає внаслідок недоведеності позовних вимог та з урахуванням якнайкращих інтересів дитини.

Разом з тим, суд враховує, що згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.18 (абз.2) постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Враховуючи конкретні обставини справи, приймаючи до уваги вказані вище роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України, суд вважає за доцільне, з метою дотримання інтересів неповнолітньої дитини, попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_5 , та покласти на Орган опіки та піклування Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків відносно дитини.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Керуючись ст.ст. 164, 165 СК України, ст.ст. 76-81, 84, 90, 259, 263, 268, 273 ЦПКУкраїни, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на Орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов`язків.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА