Справа № 243/2159/23
Провадження № 2/243/1050/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2023 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Фаліна І.Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Лисенко Н.В.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Першиної І.М.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявоюОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

До Слов`янського міськрайонного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.

Позов обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.09.2016 посвідченого державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області Причепа В.Р. З відповідачем ОСОБА_2 вона була одружена з 14.01.1988 по 20.07.2004. Шлюб між ними розірвано 20.07.2004. Після розірвання шлюбу її колишній чоловік, відповідач по справі продовжував проживати та і досі проживає в належному позивачці спірному будинку. Відповідач з 09.02.1988 по 06.04.2023 був зареєстрований у спірному будинку. В належному позивачці будинку зареєстровані вона та її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказала, що впродовж тривалого часу відповідач систематично зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, застосовує психологічне та фізичне насилля, погрожує нанесенням тілесних ушкоджень і завдає їх, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, зокрема, бесіди і попередження, виклики поліції виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивачки. Зазначила, що вона є інвалідом другої групи з дитинства, та постійні сварки, психологічне і фізичне насилля погано вливають на її стан здоров`я. Добровільно звільнити житло, яке належить позивачці на праві власності, відповідач не бажає. Позивачка в обгрунтування своїх доводів посилаючись на ст. 116 ЖК України, ст. ст. 316, 317, 391 ЦК України просить суд виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Ясиновате Донецької області з житлового будинку АДРЕСА_1 ,без надання іншого житлового приміщення.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні надала аналогічні пояснення викладеним у позовній заяві та додала, що з відповідачем перебувала в шлюбі 19 років, жили погано, відповідач її провокує, не поважає, вчиняє сварки, насміхається з неї, та два тижні назад вона викликала поліцію.

Представник позивачки адвокат Першина І.М., що діє на підставі договору на представництво інтересів в суді першої інстанції по цивільній справі № 28 від 25.05.2023 та ордеру про надання правничої (правової) допомоги серія АН № 1063528 від 25.05.2023 в судовому засіданні підтримала доводи викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні вказав, що сварки вчиняє позивачка, однак викликає поліцію нібито винний він. Вказав, що в минулому році він був притягнутий до адміністративної відповідальності за насилля в сім`ї. Стосовно того, чи визнає він позовні вимоги позивачки, вказав про те, що з ними в будинку проживала його матір, з якою він тиждень назад з`їхав з будинку, оскільки йому надали інше житло, однак скільки він там проживе він не знає. Зазначив, що в нього іншого особистого житла немає, він працює, займався вихованням дітей.

Дослідивши подані позивачкою документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.01.1988 по 20.07.2004.

Згідно рєстраційного посвідчення засвідченого Слов`янським бюро технічної інвентарізації слідує, що житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 зареєстрований в рівних частках по за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві особистої власності записано в реєстрову книгу під № 40 стр. 114 за реєстровим № 12557/.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області Причепою В.Р. від 21.09.2016, зареєстрованого в реєстрі за № 1-694 слідує, що спадкоємцем зазначеного в цьому свідоцтві майна ОСОБА_4 , 1935 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 є її донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що проживає у АДРЕСА_1 . Спадщина на яку видане свідоцтво складається з часток житлового будинку АДРЕСА_1 , які належали померлій на підставі: частка свідоцтво про право на спадщину, видане Першою слов`янською державною нотаріальною конторою 19.01.1996 за реєстровим № 3-154, зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентарізації» міста слов`янська 24.01.1996 , номер запису: 12557, в книзі: 40-114; частка - свідоцтво про право власності, видане Першою слов`янською державною нотаріальною конторою 19.01.1996 за реєстровим № 3-155, зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентарізації» міста слов`янська 24.01.1996 , номер запису: 12557, в книзі: 40-114.

Вказане свідоцтво про право на спадщину за законом 21.09.2016 державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області Причепою В.Р. було зареєстроване у Спадковому реєстрі за № 58147970, про що свідчить відповідний Витяг про реєстрацію в Спадковом реєстрі № 45161897 від 21.09.2016.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 69011512 від 26.09.2016, слідує, що власником часток житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області Причепою В.Р. від 21.09.2016, зареєстрованого в реєстрі за № 1-694 є ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Таким чином, із зазначеного слідує, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 з 09.02.1988 по 06.04.2023 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується записом у домовій книзі долученою позивачкою до позовної заяви та копією паспорта громадянина України на ім`я відповідача НОМЕР_2 .

Вказане також підтверджується листом Відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області від №20-17/2-1070 від 09.06.2023 наданого на запит суду.

Згідно Витягу № 20-16/4-255 від 06.04.2023 Відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 12.02.1988 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 19.04.1994.

Відповідач після розірвання шлюбу залишився проживати в будинку належному позивачці та відмовляється в добровільному порядку його звільнити.

Вирішуючи вказаній спір суд виходить з наступного.

Положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

В той же час, ч.4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ч.1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно з ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Так, відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної оосби без надання іншого жилого приміщення як: систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не запризначенням та систематичне порушення правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Таким чином, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення осіб, які проживають разом з власниками житла.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що зі змісту ст. 116 ЖК України не впливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності. Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Втім, у постанові від 27 жовтня 2021 року по справі № 128/2294/17 Верховний Суд дійшов висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд доходить до висновку, що в порушення вимог ст. 116 ЖК України позивачкою не надано жодного належного доказу на підтвердження обставин на які вона посилається в обгрунтування заявлених вимог, а саме, що відповідач систематично руйнунує чи псує жиле приміщення, використовує його не запризначенням та систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для неї проживання із ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Крім того, суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 в спірному будинку проживає на протязі тривалого часу, був зареєстрований в ньому з 09.02.1988 по 06.04.2023, іншого житла немає, а тому вважає, що його виселення зі спірного будинку в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло, внаслідок чого ОСОБА_2 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком, що стане надмірним тягарем та порушуватиме його право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання, та не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

З огляду на викледене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується судових витрат по справі, суд вважає за необхідним згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України компенсувати їх за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 316, 321, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 109, 116, 157 ЖК України, ст. ст. 4, 48, 51, 76-81, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне

оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 14.09.2023.

Суддя І.Ю. Фалін