Номер провадження: 22-ц/813/2267/23
Справа № 505/2275/19
Головуючий у першій інстанції Івінський О. О.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Подільської міської ради Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся 10 липня 2019 року до суду першої інстанції із позовом до Подільської міської ради Одеської області та просив визнати за ним в порядку набувальної давності право приватної власності на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Свою вимогу мотивував тим, що починаючи з 20 червня 1979 року і по даний час він проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 . Добросовісно слідкує за вказаним будинком, проводить ремонти за власні кошти, сплачує комунальні послуги, обробляє присадибну земельну ділянку.

Вирішивши оформити право власності на будинок, йому стало відомо, що спірний будинок зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Враховуючи, що з моменту його вселення у будинок ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не проживали в ньому, не приїжджали, не претендували на нього, тому він не вважав їх власниками.

Таким чином, володіння ним житловим будинком є добросовісним, так як при заволодінні чужим майно він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності.

Враховуючи, що відкрите і безперервне володіння ним житловим будинком з 1979 перевищує 10 років, позивач вважав, що він має право на визнання за ним права власності на спірний будинок за набувальною давністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 жовтня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Подільської міської ради Одеської області про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи, оскільки скаржник в спірному житловому будинку постійно проживає, оплачує комунальні платежі, проводить поточні та капітальні ремонти цілого житлового будинку та господарських споруд, які виконує за власний рахунок, обробляє присадибну ділянку. Позивач користується спірним житловим будинком з 1979 року, ніхто не претендував на спірний житловий будинок, спадкоємці попереднього власника будинку ніяких претензій не заявляли. Таким чином скаржник вважає, що в його діях наявний факт добросовісності саме на момент отримання майна (заволодінням майном).

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України йдеться про те, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у вказаній цивільній справі становить менш ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а таким чином, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

З врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 17, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 18 вересня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , на праві приватної сумісної власності належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 23 травня 1979 року виданим державним нотаріусом Котовської державної нотаріальної контори Левченко П.Д.

Згідно довідки про склад сім`ї виконавчого комітету Подільської міської ради Одеської області за вих. №2180 від 21 червня 2018 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Рішенням виконавчого комітету Котовської міської ради №120 від 20 травня 1980 року ОСОБА_1 дозволено облаштування проїзду до земельної ділянки АДРЕСА_2 , за рахунок ділянки № НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 .

Згідно договору №01/0301213 про користування електричною енергією з побутовим споживачем від 12 березня 2007 ОСОБА_1 та Котовський РЕМ ВАТ «Одесаобленерго» уклали договір на постачання електричної енергії до житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , виданого 22 серпня 2000 року Котовським МРВ УМВС України в Одеській області, підтверджується що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 22 липня 1979 року.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, провадження №12-291гс18.

Таким чином, при вирішенні даних спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном).

Позивач вказує, що з 20 червня 1979 року і по даний час він проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 . Добросовісно слідкує за вказаним будинком, проводить ремонти за власні кошти, сплачує комунальні послуги, обробляє присадибну земельну ділянку.

Проте, позивач не зазначає саме про момент заволодіння ним майном, тобто яким чином він вселився у даний будинок, чи знав в момент вселення в будинок хто були його власниками та коли дізнався про те, що він не є єдиним власником будинку.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовна заява викладена в такій редакції, що з неї не можна було зробити однозначний висновок про обізнаність позивача з фактичними обставинами, що стосуються права власності на вказаний житловий будинок.

Твердження позивача про здійснення ремонту у будинку та сплату комунальних послуг не підтверджені жодними доказами.

Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що спірний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , на праві приватної сумісної власності належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 23.05.1979 виданим державним нотаріусом Котовської державної нотаріальної контори Левченко П.Д. А тому відсутні підстави вважати, що спірне нерухоме майно не має власника.

За встановлених судом першої інстанції обставин відсутні підстави вважати, що позивач добросовісно заволодів чужим майном та продовжував ним володіти в подальшому; встановлено власників нерухомого майна - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які успадкувади дане нерухоме майно після померлого ОСОБА_9 , а тому підстави для визнання за позивачем права власності на спірний будинок за набувальною давністю відсутні.

Спірне майно з часу заселення позивача мало конкретних власників, сам факт користування позивачами майном, тому що, власники не проживали в ньому, не приїжджали, не претендували на нього не дає підстав для визнання за користувачем права власності за набувальною давністю.

Позивачем ОСОБА_1 не доведено переконливими доказами те, що він добросовісно заволодів чужим майном - спірним будинком, тобто не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю та не мав найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років.

Таким чином, позивачем не надано достатніх та належних доказів на підтвердження позову, умови передбачені ст.344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю позивачем не дотримані, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Крім цього, позивачем позовні вимоги пред`явлені до відповідача Подільської міської ради Одеської області.

З досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 прийняли спадщину після ОСОБА_9 , до складу якої, зокрема, входить і спірне майно.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна.

Таким чином, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належить спірне майно і вимога позивача мала бути пред`явлена саме до них.

Клопотань про залучення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до участі в справі в якості співвідповідачів від позивача не надходило.

Виходячи із вище викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки позов про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю пред`явлено до не належних відповідачів, то дана обставина є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, що висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи, оскільки скаржник в спірному житловому будинку постійно проживає, оплачує комунальні платежі, проводить поточні та капітальні ремонти цілого житлового будинку та господарських споруд, які виконує за власний рахунок, обробляє присадибну ділянку, колегія суддів зазначає, що скаржником не надано жодного доказу на підтвердження оплати комунальних платежів, проведення поточного та капітального ремонту цілого житлового будинку та господарських споруд.

Щодо доводів апеляційної скарги, що Позивач користується спірним житловим будинком з 1979 року, ніхто не претендував на спірний житловий будинок, спадкоємці попереднього власника будинку ніяких претензій не заявляли, колегія суддів зазначає наступне.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц (провадження N 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 (провадження N 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Так, по-перше, власники не відмовилися від права власності на належне їм спірне нерухоме майно, по-друге, скаржник не доведено переконливими доказами те, що він добросовісно заволодів чужим майном - спірним будинком, тобто не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю та не мав найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 28 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 18 вересня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький