Справа №355/1885/19 Головуючий в суді І інстанції Червонописький В. С.
Провадження № 22-ц/824/9636/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 20 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання розписки безгрошовою (недійсною), визнання договору позики, та договору підряду недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказували, що Договір позики №12, нібито укладений 05 травня 2012 року між ними та ОСОБА_3 , а також Договір підряду №27 нібито укладений 05.05.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є недійсними, а саме підробленими, оскільки вони оспорюваних договорів не підписували, а за своєю суттю оспорювані договори вводять їх в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Також, вказували, що розписка від 05.05.2012 року є безгрошовою, їх підписи в ній є підробленими, а сам по собі правочин має всі ознаки нікчемності.

У зв`язку з вищевикладеним, позивачі просили суд визнати недійсним з моменту укладення (складання) Договір позики №12 нібито кладений 05 травня 2012 року між ОСОБА_3 з однієї сторони з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з іншої сторони; визнати недійсним з моменту укладення (складання) Договір підряду (мовою оригіналу Договор подряда) №27 нібито укладений 05.05.2012 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони; визнати розписку від 05.05.2012 року, текст якої роздрукований на принтері на якій знаходяться підписи виконані від імені ОСОБА_1 і ОСОБА_2 безгрошовою (недійсною).

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 20 березня 2023 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у призначенні по справі технічної експертизи документів.

Вказує також, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні його клопотання про відвід судді. Крім цього, вказує на необґрунтовану відмову у передачі справи на розгляд до іншого суду.

Зазначає, що у розписці та договорі позики, зазначена не правильна його адреса та вказує на недійсність пункту 2 Договору позики №12 від 05.05.2012 у зв`язку з відсутністю його нотаріального посвідчення.

Від представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено укладення між сторонами Договору позики №12 від 05.05.2012, Договору підряду №27 від 05.05.2012 та розписки від 05.05.2012, та виникнення у позивачів заборгованості за вказаними договорами, у зв`язку з їх невиконанням, що об`єктивно підтверджується рішеннями судів у справі №753/13140/18, натомість позивача не доведено належними та допустимими доказами недійсності договорів та безгрошовість розписки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.05.2012 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено Договір позики №12, відповідно до п. 1 якого Позикодавець надає Позичальнику у власність кошти у сумі 557 000,00 гривень або 69 192 доларів за курсом 08.05 за 1 долар, а Позичальник зобов`язується у строк до 31.12.2016 року, у порядку та на умовах, передбачених цим договором, повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів 557 000,00 гривень або 69 192 доларів за курсом 08.05 за 1 долар. Позичальник може повернути Позикодавцеві дану суму у грошовому виразі, або, за домовленістю сторін, здійснити розрахунок з Позикодавцем у натуральній формі, тобто виконання робіт, у відповідності до Актів виконаних робіт.

Передача коштів за Договором позики №12 підтверджується розпискою від 05.05.2012. Сума коштів, яка передавалась у борг, становить 557 000,00 грн. або 69 192 доларів за курсом 08,05 за один долар.

Пунктом 1 Договору позики №12 встановлено строк повернення коштів до 31.12.2016.

Поручителем за Договором позики №12 виступила ОСОБА_2 .

В строк, встановлений пунктом 1 Договору позики №12 від 05.05.2012 року, позивачі кошти ОСОБА_3 не повернули.

В червні 2017 року ОСОБА_3 на адресу позивачів були направлені вимоги про необхідність повернути кошти, отримані за Договором позики №12 від 05.05.2012 року.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13.12.2017 року у справі №753/13140/17, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконання грошового зобов`язання задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 647 133 грн. 62 коп. заборгованості.

08.08.2019 судовими експертами КНДІСЕ МЮ України Л.Р. Полтавською, А.В. Таєвською та І.М. Тарасюк було проведено судово-почеркознавчу експертизу в справі №753/13140/18. У висновку експертизи експерт І.М. Тарасюк вказав, що підписи від імені ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що містяться в договорі позики №12 від 15.05.2012 та розписці від 05.05.2012, - виконані рукописним способом (кульковою(ими) ручкою(ами)) без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.

Постановою Київського апеляційного суду від 08.09.2022 у справі №753/13140/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13.12.2017 скасовано в частині стягнення коштів за договором фінансової допомоги від 1 травня 2012 року про стягнення боргу у сумі 30 000,00 грн. та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в позові в цій частині. Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13.12.2017 в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів у розмірі 557 000,00 грн. за Договором позики №12 від 05.05.2012 та розпискою від 05.05.2012, 34 801,57 грн. інфляційні збитки, 25 332,05 грн. відсотки за користування грошовими коштами, залишено без змін.

19.06.2018 постановою державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Єрмаковою Оленою Анатоліївною відкрито виконавче провадження №56521286.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша-третя та п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем була надана боргова розписка.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1стаття 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, це закріплено в положеннях ст. 629 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч.1ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно із ст. ч.1 ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

В постанові від 20.02.2020 року у справі №640/3418/16-ц Верховний Суд зазначає: «За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК країни). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, відповідності до якої якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення зговору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі №6-79ЦС14 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16».

Верховний Суд в постанові від 20.03.2020 року у справі №362/1597/17 зазначає: «Згідно з абзацом другим маститі першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки будь-яких доказів безгрошовості позики (письмових доказів, засобів аудіо-, відеозапису тощо), які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України, могли б підтвердити ці обставини, позивачі до суду не надали, а тому посилання на те, що вони не отримували від ОСОБА_6 коштів за договором позики, не складали і не підписували розписки від 05 травня 2012 року, є безпідставними і спростовуються висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №15995:-15997/19-32/21823/21824/19-32 від 08 серпня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у призначенні по справі технічної експертизи документів відхилюють колегією суддів, з огляду на те, що позивачем не доведено необхідності призначення такої експертизи, а відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для її призначення та проведення.

Доводи апеляційної скарги про те, що у розписці та договорі позики, не правильно зазначена його адреса оцінюються колегією суддів критично, позаяк вказане саме по собі не впливає на дійсність договору.

Посилання апелянта на порушення норм процесуального права відхиляються колегією суддів, оскільки ці доводи не впливають на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки згідно ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, а колегією суддів не встановлено таких порушень.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Баришівського районного суду Київської області від 20 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: