Справа № 381/1717/23
Провадження № 2/369/4497/23
РІШЕННЯ

Іменем України

11.09.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Шпирук А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 381/1717/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в сумі 14886,00 гривень, -

ВСТАНОВИВ:

25.04.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просив суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік в сумі 14886 (чотирнадцять тисяч вісімсот вісімдесят шість) гривень 00 копійок.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 , працює у відокремленому підрозділі Фастівське моторвагонне депо регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді машиніста електропоїзда 3 розряду. Безперервний трудовий стаж на залізниці підтверджується біографічною довідкою.

Між адміністрацією Фастівського моторвагонного депо та Профспілковим комітетом первинної профспілкової організації укладено Колективний договір на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2022 роки, який діє по сьогоднішній день. Норми, умови, гарантії та пільги, що встановлені Колективним договором у відповідності до статті 18 КЗпП України розповсюджуються на всіх працівників Фастівського моторвагонного депо регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Пунктом 3.19. Колективного договору установлено обов`язок роботодавця надавати працівникам, які безпосередньо пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надавати один раз на рік у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із настанням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року.

В 2022 році в період з 12.09.2022 року по 05.10.2022 року позивач перебував у щорічній відпустці, та при виході у відпустку подавав на розгляд керівництву депо 2 окремі заяви: про надання щорічної відпустки за 2022 рік; про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб у відповідності до пункту 3.19. Колективного договору, оскільки позивач має відповідний стаж для отримання вказаного виду матеріальної допомоги.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» установлено з 1 січня 2022 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн. 00 коп.

Отже, матеріальна допомога на оздоровлення в 2022 році, яку роботодавець мав позивачу виплатити і не виплатив становить 14886 (чотирнадцять тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн. 00 коп. = 2481 грн * 6.

Наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5 затверджено Інструкцію зі статистики заробітної плати, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за № 114/8713.

В пункті 1.3. зазначеної інструкції передбачено, що фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Згідно з пунктом 2.3.3. Інструкції до інших заохочувальних та компенсаційних виплат віднесено матеріальну допомогу, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників (на оздоровлення, у зв`язку з екологічним станом, крім сум, указаних у п. 3.31).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 29 КЗпП України, до початку роботи роботодавець зобов`язаний в узгоджений із працівником спосіб поінформувати працівника про правила внутрішнього трудового розпорядку або умови встановлення режиму роботи, тривалість робочого часу і відпочинку, а також про положення колективного договору (у разі його укладення).

Матеріальна допомога на оздоровлення, виплата якої передбачена пунктом 3.19. Колективного договору Фастівського моторвагонного депо входить до структури оплати праці (заробітної плати) згідно із законодавством України, а роботодавець не виплативши позивачу матеріальну допомогу не дотримався законодавства про оплату праці. Як наслідок роботодавець заборгував кошти в загальній сумі 14 886,00 грн., чим позбавив позивача засобів існування в умовах воєнного стану та постійного здорожчання продуктів харчування, тарифів за надані комунальні послуги, проігнорувавши, що позивач самовіддано працює та безпосередньо задіяний до забезпечення процесу перевезення пасажирів залізницею, оскільки працює машиністом електропоїзда.

З метою врегулювання питання щодо виплати належної позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, встановленої пунктом 3.19. Колективного договору в досудовому порядку у відповідності до статті 16 ЦПК України, в січні 2023 року позивач подав письмову заяву, адресовану керівництву Фастівського моторвагонного депо з вимогою надати інформацію щодо нарахування та виплати належної йому матеріальної допомоги на оздоровлення.

Розглянувши вказану заяву, керівництво Фастівського моторвагонного депо листом від 14.02.2023 року повідомило, що матеріальна допомога на оздоровлення не виплачується на підставі статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця», яке прийнято з урахуванням згаданої вище статті.

Позивач зазначає, що роботодавець жодним чином не повідомив його, так і інших працівників Фастівського моторвагонного депо про внесення змін до Колективного договору. Поряд з тим, керівництвом Фастівського моторвагонного депо не було надано жодних будь-яких доказів про внесення змін до Колективного договору в частині, що стосуються виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення.

30.05.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

19.06.2023 року представником відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Павловим І.В. через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що Акціонерне товариство "Українська залізниця" позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає в повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Щодо суті позовних вимог вказував наступне. У своїй позовній заяві від 17.04.2023 року ОСОБА_1 зазначив, що ним були подані дві заяви, а саме про надання щорічної відпустки за 2022 рік та окремо на виплату (цитую) «матеріальної на оздоровлення за 2022 рік в розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб у відповідності до пункту 3.19 Колективного договору, оскільки я маю відповідний стаж для отримання вказаного виду матеріальної допомоги».

В той же час 14.03.2022 року Правлінням акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, керуючись ст. 11 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", було прийнято рішення про призупинення інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. Тобто призупинення таких виплат була здійснене на повністю легітимних підставах і у встановлений діючим законодавством спосіб. Нарахування суми матеріальної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 не відбулось, оскільки наразі такі виплати не здійснюються у цілому нікому.

Статтею 115 КЗпП України, на яку посилається позивач, регламентує виплату заробітної плати працівникам за весь час щорічної відпустки і жодного строку не встановлює для виплати додаткових виплат. Отже, посилання на цю норму також є безпідставним.

На підставі наведеного просив суду залишити позовну заяву без розгляду, як таку, що подана після закінчення процесуальних строків та без належної сплати судового збору.

У випадку ж прийняття рішення щодо розгляду даної справи по суті, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» - відмовити у повному обсязі.

21.07.2023 року представником відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Павловим І.В. через канцелярію суду зареєстровано додаткові пояснення у справі, в яких останній зазначив, що 28.06.2023 року по справі № 359/3965/23 суддею Бориспільського міськрайонного суду Київської області Семенютою О.Ю. було ухвалено судове рішення з аналогічними позовними вимогами, в якій суддя дійшла однозначного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Аналогічне рішення 20.07.2023 року прийняв суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області Борець О.Є.

21.08.2023 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Осьмак А.В. через канцелярію суду зареєстровано додаткові пояснення у справі, в яких останній вказав, що Роботодавець в особі Акціонерного товариства «Українська залізниця» незаконно відмовив Позивачу ОСОБА_1 у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в сумі 14886,00 грн., виплата якої передбачена Колективним договором, посилаючись на рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року (яким призупинено виплати за колективними договорами) та на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (№ 2136-IX від 15.03.2022 року), з огляду на таке.

Правлінням АТ «Укрзалізниця» 14.03.2022 року прийнято рішення про призупинення виплат, передбачених умовами колективних договорів філій, а також виробничих (структурних) підрозділів, в тому числі і виплати працівникам Товариства щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення.

В лютому 2023 року керівництво Фастівського моторвагонного депо листом від 14.02.2023 року повідомило позивача у відповідь на його заяву (вимогу), що матеріальна допомога на оздоровлення не виплачується на підставі статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» згідно з рішенням правління АТ «Укрзалізниця», яке прийнято з урахуванням зазначеної статті Закону.

Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на який посилається відповідач як на підставу для відмови у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення прийнято 15.03.2022 року, а набрав чинності лише 24.03.2022 року.

Окремо представник позивача просив звернути, що в пункті 1 Прикінцевих положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» викладено в такій редакції «Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування».

Вказане свідчить про передчасність прийняття рішення АТ «Укрзалізниця» про призупинення виплат, передбачених колективними договорами до набрання чинності Закону № 2136-IX, й як наслідок посилання роботодавця на статтю 11 Закону № 2136-IX як на підставу «законності» не виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік є безпідставним та не може слугувати аргументом відмови у виплаті коштів працівникові, оскільки таке посилання положенням статті 58 Конституції України.

Отже, АТ «Укрзалізниця» призупинило виплати коштів, передбачених колективними договорами в односторонньому порядку, не повідомивши працівникам про ухвалення вказаного рішення, а також в порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювало питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.

31.08.2023 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Осьмак А.В. через канцелярію суду зареєстровано додаткові пояснення у справі, в яких останній зазначив, що У відзиві на позовну заяву представником Відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» вказує на необхідність залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду через несплату судового збору.

З твердженням відповідача щодо необхідності сплати судового збору за розгляд справи та як наслідок залишення з цієї причини позову без розгляду сторона Позивача не погоджується, виходячи з наступного та надає такі пояснення.

Процесуальні правовідносини регулюються главою 1 «Письмові заяви учасників справи», главою 2 «Відкриття провадження у справі» розділу ІІІ «Позовне провадження» ЦПК України та Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 11 ст. 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Згідно з ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

За правилами пункту першого статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Як вбачається з частини третьої статті 2 Закону України «Про оплату праці» та п.2.3.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004 року, одноразова матеріальна допомога на оздоровлення є компенсаційною виплатою, яка входить до структури заробітної плати. Тому на підставі пункту першого статті 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору.

11.09.2023 року протокольною ухвалою суду представнику відповідача відмовлено у задоволенні його клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

11.09.2023 року позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити.

11.09.2023 року представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , працює у відокремленому підрозділі Фастівське моторвагонне депо регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді машиніста електропоїзда 3 розряду. Безперервний трудовий стаж на залізниці підтверджується біографічною довідкою.

Між адміністрацією Фастівського моторвагонного депо та Профспілковим комітетом первинної профспілкової організації укладено Колективний договір на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2022 роки, який діє по сьогоднішній день. Норми, умови, гарантії та пільги, що встановлені Колективним договором у відповідності до статті 18 КЗпП України розповсюджуються на всіх працівників Фастівського моторвагонного депо регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Пунктом 3.19. Колективного договору установлено обов`язок роботодавця надавати працівникам, які безпосередньо пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надавати один раз на рік у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із настанням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року.

В 2022 році в період з 12.09.2022 року по 05.10.2022 року позивач перебував у щорічній відпустці, та при виході у відпустку подавав на розгляд керівництву депо 2 окремі заяви: про надання щорічної відпустки за 2022 рік; про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб у відповідності до пункту 3.19. Колективного договору.

Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Роботодавець в особі Акціонерного товариства «Українська залізниця» незаконно відмовив позивачу ОСОБА_1 у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в сумі 14886,00 грн., виплата якої передбачена Колективним договором, посилаючись на рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (яким призупинено виплати за колективними договорами) та на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (№ 2136-IX від 15.03.2022), з огляду на таке.

Правлінням АТ «Укрзалізниця» 14.03.2022 прийнято рішення про призупинення виплат, передбачених умовами колективних договорів філій, а також виробничих (структурних) підрозділів, в тому числі і виплати працівникам Товариства щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення.

В лютому 2023 року керівництво Фастівського моторвагонного депо листом від 14.02.2023 повідомило Позивача у відповідь на його заяву (вимогу), що матеріальна допомога на оздоровлення не виплачується на підставі статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» згідно з рішенням правління АТ «Укрзалізниця», яке прийнято з урахуванням зазначеної статті Закону.

Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (№ 2136-IX від 15.03.2022) на який посилається Відповідач як на підставу для відмови у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення прийнято 15.03.2022, а набрав чинності лише 24.03.2022 (електронне відображення картки документа з веб-сайту Верховної Ради України додається).

В пункті 1 Прикінцевих положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» викладено в такій редакції «Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування».

Вказане свідчить про передчасність прийняття рішення АТ «Укрзалізниця» про призупинення виплат, передбачених колективними договорами до набрання чинності Закону № 2136-IX, й як наслідок посилання роботодавця на статтю 11 Закону № 2136-IX як на підставу «законності» не виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік є безпідставним та не може слугувати аргументом відмови у виплаті коштів працівникові, оскільки таке посилання суперечить положенням статті 58 Конституції України.

Статтею 58 Конституції України установлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Окрім того, стороною відповідача не доведено ні матеріалами справи, ні в засіданні суду, що рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року прийнято у відповідності до вимог вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (№ 3356-ХІІ від 01.07.1993), а також Закону України «Про колективні договори і угоди», з огляду на наступне.

Згідно з статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Згідно із частиною дев`ятою статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», роботодавець зобов`язаний ознайомити працівника з текстом колективного договору до початку роботи за укладеним трудовим договором, а також у тижневий строк після укладення колективного договору, внесення до нього змін.

Отже, АТ «Укрзалізниця» призупинило виплати коштів, передбачених колективними договорами в односторонньому порядку, не повідомивши працівникам про ухвалення вказаного рішення, а також в порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювало питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, з огляду на зазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в сумі 14886,00 гривень підлягають задоволенню.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в сумі 14886,00 гривень задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік в сумі 14886 (чотирнадцять тисяч вісімсот вісімдесят шість) гривень 00 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5) в дохід держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 15.09.2023 року.

Суддя А.В. Янченко