ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5898/23 Справа № 242/80/23 Суддя у 1-й інстанції - Хацько Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Зубакової В.П.,Кішкіної І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сотнікової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Селидіввугілля»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 242/80/23 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про визнання протиправним та скасування наказу про припинення виплати середнього заробітку, зобов`язання виплатити середній заробіток,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,

на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 13 квітня 2023 року (суддя Хацько Н.О.), ухваленого в приміщенні Селидівського міського суду Донецької області,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до ДП «Селидіввугілля», в обґрунтування якого посилався на те, що з 01.03.2008 року він працює на посаді «головний механік» в ДП «Селидіввугілля». З 07.04.2022 року був призваний на військову службу по мобілізації. На підставі наказу ДП «Селидіввугілля» від 12.04.2022 року № 40-к головного механіка ОСОБА_1 з 07.04.2022 року увільнено від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації із збереженням місця роботи, посади та середньої заробітної плати на період проходження військової служби. Згідно з цим наказом йому з квітня 2022 року щомісяця нараховувалися та виплачувалися кошти в розмірі середньої заробітної плати, проте за липень 2022 року було перераховано лише кошти в сумі 12 245,41 грн, а з серпня 2022 року такі виплати припинилися взагалі з невідомої йому на той час причини. У жовтні 2022 року стало відомо, що на підставі наказу від 19.07.2022 року № 101 на період проходження військової служби з 19.07.2022 року припинено нарахування середнього заробітку на період проходження військової служби. Крім того в листі повідомлялось, що припинення виплати середньої заробітної плати відбулось у зв`язку з набранням чинності Законом України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин » від 01.07.2022 року за № 2352-ІХ, яким було внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, яким внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, нова редакція якої передбачала, що за мобілізованими працівниками зберігаються лише місце роботи і посада. Вважає протиправним наказ відповідача та подальші дії щодо припинення виплати з 19.07.2022 року середньої заробітної плати на період проходження військової служби, оскільки законодавство, діюче на момент призову позивача на військову службу по мобілізації, встановлювало для нього гарантії збереження середнього заробітку на весь час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення з військової служби.

На підставі зазначеного просить визнати протиправним і скасувати наказ т.в.о. генерального директора ДП «Селидіввугілля» від 19.07.2022 року № 101 «Про припинення виплати середнього заробітку ОСОБА_1 », зобов`язати ДП «Селидіввугілля» нарахувати та виплатити йому середню заробітну плату з 19.07.2022 року до дня фактичного звільнення з військової служби, та стягнути з відповідача судові витрати.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 13 квітня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що Закон України « Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин » від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності. Суд першої інстанції також виходив з того, що відповідач, видаючи наказ від 19.07.2022 року № 101 « Про припинення нарахування виплати середнього заробітку ОСОБА_1 », яким припинено нарахування середнього заробітку позивачу на період проходження ним військової служби з 19.07.2022 року, діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що правовідносини між позивачем, як мобілізованим працівником, та відповідачем, за яких позивач набув право на збереження середньої заробітної плати протягом всього періоду перебування на військовій службі, виникли до, а не після набуття чинності Законом України № 2352-ІХ. Отже, норми цього Закону не могли бути підставою для погіршення становища позивача в порівнянні з тим, що існувало до 19 липня 2022 року. Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин частину 2 статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від ДП «Селидіввугілля» відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник ДП «Селидіввугілля» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно з довідкою, виданою 12.04.2022 року 27 бригадою Національної гвардії України, солдат ОСОБА_1 призваний по мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 до НОМЕР_1 бригади Національної гвардії України з 07.04.2022 року, наказ № 80 с/ч.

Відповідно до наказу ДП «Селидіввугілля» від 12.04.2022 року № 40-к «Про увільнення ОСОБА_4 від роботи у зв`язку із призовом під час мобілізації» ОСОБА_1 увільнено від роботи з 07.04.2022 року у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації зі збереженням місця роботи, посади та середньої заробітної плати на період проходження військової служби.

Згідно з наказом ДП «Селидіввугілля» від 19.07.2022 року № 101 «Про припинення виплати середнього заробітку ОСОБА_1 » головному бухгалтеру ОСОБА_5 з дати набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ припинити нарахування середнього заробітку ОСОБА_6 , таб. № 65, головному механіку, на період проходження ним військової служби з 19.07.2022 року.

Відповідно до акту №1 від 22.07.2022 року, складеного комісією ДП «Селидіввугілля», 22.07.2022 року в.о. начальника відділу по роботі з персоналом та забезпечення документообігу ОСОБА_7 в присутності членів комісії засобами електронного зв`язку через мобільний додаток Viber на особистий телефон НОМЕР_2 ОСОБА_1 направило фото наказу від 19.07.2022 року № 101 «Про припинення виплати середнього заробітку ОСОБА_1 з метою ознайомлення ОСОБА_1 з зазначеним наказом відповідно до якого з дати набрання чинності Законом України від 01.07.2022 року № 2352-ІХ, а саме 19.07.2022 року ОСОБА_1 головному механіку на період проходження ним військової служби припинено нарахування середнього заробітку.

Згідно з актом № 2, складеного комісією ДП «Селидіввугілля» 27.07.2022 року, 27.07.2022 року в.о. начальника відділу по роботі з персоналом та забезпечення документообігу ОСОБА_7 в присутності членів комісії засобами електронного зв`язку через мобільний додаток Viber на особистий телефон НОМЕР_2 ОСОБА_1 направила повідомлення з проханням ознайомитися з наказом та фото відповідної сторінки яка містить підпис про ознайомлення надіслати у Viber. Через 8 хвилин після відправки повідомлення ОСОБА_1 відповів, що зробить це «при першій нагоді».

Відповідно до довідки ДП «Селидіввугілля» ОСОБА_1 працював у ДП «Селидіввугілля» на посаді головного механіка, за наказом № 40-к від 12.04.2022 року увільнений у зв`язку із призовом під час мобілізації. Заробітна плата за період лютий - серпень 2022 року всього 144 116,87 грн, у тому числі за лютий 2022 року - 31 114,18 грн, за березень 2022 року - 34 055,70 грн, за квітень 2022 року - 27 562,38 грн, за травень 2022 року - 18 337,77 грн, за червень 2022 року - 20 801,43 грн, за липень 2022 року - 12 245,41 грн, за серпень 2022 року - 0,00 грн. Станом на 05.10.2022 року заборгованість із заробітної плати відсутня.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовлення в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував тим, що Закон України «Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності. Суд першої інстанції також виходив з того, що відповідач, видаючи наказ від 19.07.2022 року № 101 «Про припинення нарахування виплати середнього заробітку ОСОБА_1 », яким припинено нарахування середнього заробітку позивачу на період проходження ним військової служби з 19.07.2022 року, діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає матеріалам справи, є правильним та таким, що ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

У листі Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року «Щодо особливого періоду» зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України « Про демобілізацію » після стабілізації на Сході України.

Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до статті 1 Закону України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію » пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування у умовах мирного часу.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Кодексом законів про працю України надано визначення трудового договору. Так, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Глава VII Закону № 2232-ХІІ врегульовує особливості призову під час мобілізації.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України « Про освіту », частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України « Про фахову передвищу освіту », частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України (КЗпП) (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову служб; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин » (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП слова « зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток » замінено словами « зберігаються місце роботи і посада ».

Таким чином, із набранням чинності Закону № 2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.

Позивач у цій справі не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок призиву на військову службу, а отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 168 « Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану », згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

З матеріалів справи встановлено, що ДП «Селидіввугілля», видаючи 19 липня 2022 року наказ № 101 « Про припинення виплати середнього заробітку ОСОБА_1 » в частині припинення з 19 липня 2022 року виплати середньої заробітної плати ОСОБА_1 на період проходження ним військової служби, діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

Враховуючи наведене та з огляду на те, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX відсутні правові підстави для збереження середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності цим Законом, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з застосованими нормами матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про незастосування до спірних правовідносин частини третьої статті 119 КЗпП України в попередній редакції, є безпідставними.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя статті 119 КЗпП України в редакції з 19 липня 2022 року, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права.

Відповідно до частини другої статті Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами, внесеними Законом від 01 липня 2022 року № 2352-IX) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 сформулював висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Оскільки положення частини третьої статті 119 КЗпП України у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не порушив норми статті 58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі та правомірно припинив нарахування і виплати середнього заробітку позивачу з 19 липня 2022 року.

Зокрема, починаючи з 19 липня 2022 року відповідач позбавлений обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення частини третьої статті 119 КЗпП України виключені. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону № 2352-ІХ.

З вищевказаних підстав й не вбачається порушення ДП «Селидіввугілля» вимог, передбачених частиною 2 статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а тому колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги.

Зважаючи на викладені норми закону, правові позиції Конституційного Суду України та Європейського суду, посилання позивача на те, що оскаржуваний наказ звужує його права, свободи і гарантії та призводить до погіршення становища внаслідок застосування положень Закону № 2352-ІХ, є необґрунтованими.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 28 червня 2023 року у справі № 753/12209/22.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат в частині сплати судового збору, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 13 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.О.Тимченко

Судді: В.П.Зубакова

І.В.Кішкіна

Повне судове рішення складено 13 вересня 2023 року.

Головуючий О.О. Тимченко