Постанова

Іменем України

13 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 947/7695/20

провадження № 61-2933св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Доніною Людмилою Анатоліївною, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року у складі судді Васильків О. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 січня 2022 року у складі колегії суддів Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсною угоду про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року, укладену між останніми.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 березня 2016 року (справа №520/10954/15) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 стягнуто з останнього на користь позивача грошові кошти за договором позики від 15 серпня 2012 року в сумі 2 171 748,40 грн, що станом на 04 серпня 2015 року еквівалентно 100 000 доларів США. Постановою апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року церішення залишене без змін.

У зв`язку з цим приватний виконавець Парфьонов Г. В. відкриввиконавче провадження № 57513228, в рамках якого направлено до Київського районного суду м. Одеси подання про визначення частки боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Предметом поділу є квартира АДРЕСА_1 . Цяквартира 05 квітня 2004 року була зареєстрована за дружиною ОСОБА_4 - ОСОБА_3 .

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено 04 жовтня 1997 року.

Зазначив, що вказана квартира придбана відповідачами під час шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, але 21 січня 2020 року ОСОБА_2 подав заперечення на подання приватного виконавця, до якого додавкопію угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року. Згідно з угодою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановили, що ОСОБА_3 до одруження мала 85 800 доларів США, а майно, яке в подальшому буде придбано ОСОБА_3 за рахунок цих грошових коштів, є приватною власністю ОСОБА_3 , тому не підлягає поділу.

Позивач вважає, що угода про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 рокує фіктивною, посилаючись на те, що угода підписана відповідачами у 2020 році, після направлення приватним виконавцем подання про поділ майна подружжя.

Дії відповідачівспрямовані на унеможливлення звернення стягнення на їх майно у виконавчому провадженні.

В оспорюванійугоді ОСОБА_3 вказала свій реєстраційний номер облікової картки платників податку, який внесений в Державний реєстр фізичних осіб - платників податку лише 02 вересня 1998 року, тому при укладанні угодивід 10 грудня 1997 року реєстраційного номеру облікової картки платників податку у ОСОБА_3 не було.

Просив визнати вказану угоду від 10 грудня 1997 року недійсною з підстав фіктивності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 13 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано угоду про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , недійсною.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що угода про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року, укладена між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , має ознаки фіктивного правочину, укладена з метою уникнення відповідальності за невиконання грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 за рішенням суду від 24 березня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 15 серпня 2012 року в сумі 2 171 748,40 грн, що станом на 04 серпня 2015 року еквівалентно 100 000 доларів США. Фіктивна угода унеможливлює задоволення вимоги позивача-кредитора ОСОБА_1 за рахунок майна боржника ОСОБА_2 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 18 січня 2022 року рішення суду першої інстанції залишене без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що наявність угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 унеможливлює задоволення вимоги стягувача за рахунок майна власника-боржника, оскільки відповідно до цієї угоди квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_3 .Угода свідчить про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою ухилення боржника від забезпечення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_1 .

Довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру ОСОБА_3 підтверджує той факт, що ідентифікаційній номер останній було надано 02 вересня 1998 року, а тому вона не могла зазначити його в угоді, укладеній 10 грудня 1997 року, у зв`язку з чим наявність ідентифікаційного номеру ОСОБА_3 в оспорюваній угоді свідчить про те, що вона не могла бути укладена раніше 02 вересня 1998 року.

Укладаючи угоду, сторони були обізнані про судове рішення від 24 березня 2016 року про стягнення з ОСОБА_4 боргу на користь ОСОБА_1 , отже, могли передбачити негативні наслідки для них у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1

У межах судових проваджень про визнання права особистої приватної власності на майно, визнання права власності, скасування арешту транспортних засобів (справи № 520/4303/16, 522/20930/18) ОСОБА_3 не посилалася на угоду про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року.

Матеріали справи не містять доказів, що кошти, які сплачені ОСОБА_3 за інвестиційним договором були її особистими коштами.Тобто, такі доводи ОСОБА_3 не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до вимог процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2022 року ОСОБА_3 через адвоката Доніну Л. А. на електронну пошту Верховного Суду направила до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 січня 2022 року, просила скасувати судові рішення та відмовити у позові.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу заявниця мотивувала тим, що позивач не надав належних доказів на підтвердження фіктивності оспорюваної угоди; правочин вчинено 10 грудня 1997 року до виникнення заборгованості перед ОСОБА_1 та до пред`явлення у 2015 році позову про стягнення боргу; угода фактично виконана, спірна квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 ; у боржника у власності перебуває інше майно, на яке можливо звернути стягнення.

Суд послався на те, що угода не була укладена 10 грудня 1997 року, не врахувавши, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відсутність ідентифікаційного номеру у фізичної особи в момент вчинення цивільно-правової угоди не є підставою визнання правочину недійсним.

Вона має право на судовий захист та не обмежена у кількості справ, пов`язаних із протиправним намаганням ОСОБА_1 стягнути борг із ОСОБА_2 за рахунок її особистого майна.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_3 зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 583/780/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 522/8158/15-ц, від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц, від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від ,05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2022 року визнано поважними причини для поновлення процесуального строку та поновлено ОСОБА_3 процесуальний строк на касаційне оскарження рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 18 січня 2022 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У грудні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлені судами обставини

04 жовтня 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 березня 2016 року у справі № 520/10954/15 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 15 серпня 2012 року в сумі 2 171 748,40 грн, що станом на 04 серпня 2015 року еквівалентно 100 000 доларів США.

24 жовтня 2018 року приватний виконавець Парфьонов Г. В. відкрив виконавче провадження № 57513228 з виконання виконавчого листа № 520/10954/15, виданого 02 жовтня 2018 року Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2 171 748,40 грн.

У межах виконавчого провадження № 57513228 приватний виконавець направив до Київського районного суду м. Одеси подання про визначення частки боржника у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в якому приватний виконавець просив суд визначити частку майна боржника ОСОБА_2 у спільній квартирі АДРЕСА_1 , яка становить 1/2 частину.

Вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 березня 2020 року.

Право власності ОСОБА_3 набула на підставі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , серія номер: 031338, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 05 квітня 2004 року.

Свідоцтво видане на підставі інвестиційного договору від 04 листопада 2002 року, додаткової угоди від 18 лютого 2004 року, актаприйому-передачі квартири.

21 січня 2020 року ОСОБА_2 подав заперечення на подання приватного виконавця, до якого додавкопію угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року, укладеної між ним та ОСОБА_3 .

Відповідно до пункту 2 угоди майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержано ним до шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до пункту 3 угоди кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном, яке у визначених законом випадках оформлюється та/або реєструється на ім`я власника направі приватної власності.

Відповідно до пункту 4 угоди ОСОБА_2 визнає, що до одруження ОСОБА_3 мала особисті накопиченняв розмірі 85 800 доларів США, які відповідно до пункту 2 цієїугоди є розподільним майном та її власністю.

Відповідно до пукту 5 угоди майно, яке в подальшому буде придбано ОСОБА_3 за рахунок роздільного майна,зазначеного у пункті 4 даної угоди, беззаперечно оформлюється та/або реєструється на ім`я ОСОБА_3 , та є її приватною власністю.

ОСОБА_2 зазначав, що згідно із угодою про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року квартира АДРЕСА_1 придбана за особисті кошти ОСОБА_3 , є її особистою власністю, а тому не підлягає поділу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник, щодо якого ухвалено рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його дружина, які укладають угоду про роздільне майно подружжя, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним(правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19).

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Укладення угоди про поділ майна одним з подружжя-боржником у період проведення виконавчого провадження з метою виведення свого майна з-під стягнення підставою для визнання угоди недійсною.

Згідно із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції, з яким правильно погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що угода про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року, укладена між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , має ознаки фіктивного правочину, укладена з метою уникнення відповідальності за невиконання грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 за рішенням суду від 24 березня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 15 серпня 2012 року в сумі 2 171 748,40 грн.

Висновки судів обґрунтовані посиланням на те, що угода про роздільне майно подружжя між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладена не 10 грудня 1997 року, а в період проведення виконавчого провадження, відкритого 24 жовтня 2018 року, оскільки у межах судових проваджень про визнання права особистої приватної власності на майно, визнання права власності, скасування арешту транспортних засобів (справи № № 520/4303/16, 522/20930/18) ОСОБА_3 не посилалася на угоду про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року.

Зокрема, звертаючись 18 квітня 2016 року з позовом до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на майно, ОСОБА_3 просила визнати право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 без посилання на угоду про роздільне майно подружжя.

Крім того, станом на 10 грудня 1997 року реєстраційного номеру облікової картки платників податку у ОСОБА_3 не було, вона одержала ідентифікаційний номер 02 вересня 1998 року, тому наявність такої інформації в угоді від 10 грудня 1997 року спростовує доводи відповідачів щодо дати укладення оспорюваного правочину.

Обставини щодо існування угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року стали відомими лише 21 січня 2020 року у межах розгляду справи за зверненням приватного виконавця щодо визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у спільному майні.

На підставі встановленого, врахувавши принцип добросовісності та недопустимість зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорювана угода вчинена в період проведення виконавчих дій, унеможливлює задоволення вимоги ОСОБА_1 за рахунок майна боржника ОСОБА_2 , тому дії відповідачів щодо її укладення свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

Іншими доказами на підтвердження дати укладення угоди про роздільне майно подружжя відповідачі свої заперечення проти позову не доводили, у зв`язку з чим безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що правочин вчинено 10 грудня 1997 року до виникнення заборгованості перед ОСОБА_1 та до пред`явлення у 2015 році позову про стягнення боргу, що угода фактично виконана.

Посилання у касаційній скарзі на те, що у боржника у власності перебуває інше майно, на яке можливо звернути стягнення, не спростовує висновки судів з огляду на розмір заборгованості ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги про те, що суд послався на неукладеність угоди, не врахувавши, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено, є безпідставними. Оскаржувані судові рішення не обґрунтовані висновками щодо неукладеності угоди про роздільне майно подружжя від 10 грудня 1997 року. Суди встановили обставини про те, що станом на 10 грудня 1997 року такої угоди не існувало, й такі обставини відповідачі не спростували.

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що відсутність ідентифікаційного номеру у фізичної особи в момент вчинення цивільно-правової угоди не є підставою визнання правочину недійсним.

Фіктивність оспорюваної угоди обґрунтована судами не відсутністю в ОСОБА_3 ідентифікаційного номеру як такого, а неможливістю зазначення в угоді інформації, яка не існувала на момент її укладення, тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Верховний Суд погоджується із висновками судів про те, що, укладаючи угоду, сторони були обізнані про судове рішення від 24 березня 2016 року про стягнення з ОСОБА_4 боргу на користь ОСОБА_1 , отже, могли передбачити негативні наслідки для них у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 .

З`ясувавши, що при укладенні оспорюваної угоди воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених угодою, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 , суди обґрунтовано визнали недійсною оспорювану угоду на підставі статті 234 ЦК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції спростував доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що вказана квартира є її особистою власність, оскільки вона придбана на підставі інвестиційного договору від 04 листопада 2002 року Суд апеляційної інстанції встановив, що 04 жовтня 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, тобто квартира придбана за час шлюбу. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_3 не надала суд належних та допустимих доказів щодо джерела набуття коштів для придбання вказаної квартири. Матеріали справи не містять доказів, що кошти, які сплачені нею за інвестиційним договором були її особистими коштами. Тобто, такі доводи ОСОБА_3 не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до вимог процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_3 зазначила те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 583/780/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 522/8158/15-ц, від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц, від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

Верховний Суд у постановах від 24 лютого 2021 року у справі № 583/780/17, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц,на підставі встановлених обставин дійшов висновку про визнання договору недійсним з посиланням на те, що оспорюваний правочин є фіктивним, оскільки справжньою метою укладення договору було штучне виведення майна з власності боржника з метою уникнення виконання зобов`язання.

У наведених справах, як і в справі, що розглядається, встановлено, що оспорюваний правочин вчинений боржником на шкоду кредитору, тому відсутні підстави для висновку про неврахування судами у цій справі наведених постанов Верховного Суду.

Постановою від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 Верховний Суд скасував постанову суду апеляційної інстанції, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у зв`язку з тим, що суд не встановив обставини, необхідні для правильного вирішення справи, що унеможливлює їх порівняння із цією справою.

Аналогічно не підлягають врахуванню висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17.

У справі № 522/8158/15-ц, яку Верховний Суд розглянув 20 червня 2019 року, оспорювався договір поруки, як такий, що укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, а його дійсною метою була зміна територіальної підсудності на випадок судового врегулювання спору між сторонами. У цій справі суд встановив відсутність фіктивності правочину на підставі наданих доказів, проте правові висновки щодо вирішення спору відповідають висновкам, які застосували суди при вирішенні цієї справи.

У постанові від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 Верховний Суд зазначив, що висновки про фіктивність правочину, укладеного боржником на шкоду кредитора не стосується зокрема позовів про застосування наслідків нікчемності правочину, поданих в межах процедур, встановлених відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки застосування цих наслідків спрямоване на захист інтересів перш за все вкладників банку (кредиторів), а не банку як сторони правочину. Тобто підстави позову у справі № 910/7547/17 відмінні від цієї справи, що унеможливлює застосування наведених висновків постанови при вирішенні спору.

Предметом позову у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 є стягнення безпідставно одержаних коштів, визнання договору укладеним та стягнення заборгованості за договором підряду, тому висновки у справі № 338/180/17 не підлягають застосуванню.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 справа по суті не розглядалася, оскільки предметом касаційного оскарження була ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у прийнятті апеляційної скарги. Тобто у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 відсутні правові висновки щодо суті спору, які підлягали б застосуванню.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою скасування судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів попередньої інстанції щодо установлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які обґрунтовано їх спростували.

Верховний Суд зауважує, що як суд касаційної інстанції, він не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи, досліджувати докази та надавати їм правову оцінку.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Доніною Людмилою Анатоліївною, залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточноюі оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко