КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 357/5370/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8378/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 вересня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою представником ОСОБА_3, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Бондаренко О.В. в м. Біла Церква 21 лютого 2023 року та додаткове рішення від 03 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У липні 2022 року позивач ОСОБА_1. звернулася до суду із даним позовом, просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2. в період з 10 червня 2012 року по 28 грудня 2021 року, визнати спільною сумісною власністю сторін секцію № 27 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 пл. 34,5 кв.м., колісний причіп ПГМФ 8302 д.н.з. НОМЕР_1, гараж № НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою АДРЕСА_2. Визнати за ОСОБА_1. в порядку поділу спільної сумісної власності право власності на Ѕ частину секції № 27 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 та Ѕ частину колісного причіпу ПГМФ 8302 д.н.з. НОМЕР_1, стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості Ѕ частини гаража № НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «ІНФОРМАЦІЯ_1» в розмірі 51298,50 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивувала тим, що в 1991 році познайомилася з відповідачем і вони почали підтримувати дружні стосунки, після закінчення навчання близько 20 років вони не бачилися.

З 27 лютого 1998 року по 27 квітня 2011 року ОСОБА_1. перебувала в шлюбі з ОСОБА_4., під час якого було народжено двоє дітей. Відповідач також був одружений, його шлюб був припинений в зв'язку зі смертю дружини.

27 лютого 2011 року ОСОБА_2. написав позивачу листа в соціальній мережі та фактично з цього часу розпочалися їхні відносини. Поки позивач з дітьми проживала і працювала в АДРЕСА_4, то ОСОБА_2. неодноразово приїздив до неї, в цей період вони почали планувати спільне проживання, почали пошуки житла та збирати кошти.

10 червня 2012 року ОСОБА_1. переїхала до м. Біла Церква, в цьому їм допомагав ОСОБА_2., для проживання сторони орендували будинок за адресою АДРЕСА_3. На той час позивач залишалась зареєстрованою за адресою своїх батьків у АДРЕСА_4.

В серпні 2012 року вона звільнилась з місця роботи та почала пошуки роботи в м. Біла Церква, де у вересні 2012 року її діти почали навчання. 01 березня 2013 року вона працевлаштувалась до Білоцерківської районної державної адміністрації, де працює по сьогоднішній день.

За період спільного проживання однією сім'єю як чоловік та жінка з 10 червня 2012 року сторони мали спільний бюджет. У вересні 2013 року вони знайшли житло, проте їм не вистачало коштів і на ім'я ОСОБА_2. було оформлено кредит у АТ «Альфабанку», при цьому ОСОБА_1. виступає поручителем. 25 вересня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу секції у гуртожитку по АДРЕСА_1, секція № 27, оформивши його на ОСОБА_2. З 15 жовтня 2013 року сторони разом із дітьми переїжджають до секції у гуртожитку, де проживають до 28 грудня 2021 року. Також в 2017 році для спільних потреб сім'ї сторони придбають на ім'я ОСОБА_2. колісний причіп та гараж.

Весь цей період сторони спільно виховували дітей ОСОБА_1., спільно проводили дозвілля та відпочинок, діти почали вважати відповідача батьком, в зв'язку з чим 12 серпня 2012 року її син ОСОБА_5. змінив своє прізвище на прізвище відповідача і став ОСОБА_5 З 10 червня 2012 року сторони спільно приймали участь у питаннях життєзабезпечення родини, купували продукти харчування тощо, спільно сплачували комунальні послуги та членські внески за гараж, проводили ремонтні роботи, доглядали одне одного під час хвороб. Проте в грудні 2021 року їхня сім'я розпалася і з 28 грудня вони проживають окремо. Добровільної згоди про поділ майна вони досягти не змогли, оскільки ОСОБА_2. вважає, що оскільки майно зареєстроване за ним, то він буде розпоряджатися цим майном на власний розсуд.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2023 року в позові відмовлено.

Додатковим рішенням від 03 березня 2023 року з позивача на користь відповідача стягнуто витрати на правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

Позивач ОСОБА_1. в особі представника ОСОБА_3., не погоджуючись із рішеннями суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2023 року та додаткове рішення від 03 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладала обставини, наведені нею в позові. Вказувала, що за весь період спільного проживання сторони планували зареєструвати шлюб, що неодноразово обговорювали в колі родини та друзів, навіть була встановлена дата 06 травня 2021 року на тридцятиріччя з дня знайомства сторін, але через хворобу одночасно всіх членів сім'ї на Covid19 дату весілля довелось скасувати. Проте в грудні 2021 року ОСОБА_2. вигнав її з дітьми з житла та змінив замки від вхідних дверей квартири.

Вказувала, що під час розгляду справи судом не враховано, що позивачем надано до суду належні, допустимі та достатні докази, які в своїй сукупності та кожен окремо доводять факти, викладені в позові на підтвердження позовних вимог, натомість відповідачем не надано жодного належного доказу на спростування тверджень позивача.

Суд першої інстанції ігнорує факт, що відповідач в судовому засіданні зазначив, що «На АДРЕСА_3 вони жили до 2013 року, адже наймодавець продала жито, потім переїхала в Гайок», отже таким чином відповідач визнає факт спільного проживання з позивачем у вказані періоди часу за адресами в АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1. Щодо тверджень відповідача, що він проживав з нею в різних кімнатах, маючи усну домовленість про найм житла в Гайку, то вони є голослівними та абсурдними, оскільки позивач та двоє її дорослих синів не могли проживати в одній кімнаті впродовж дев'яти років. Крім того, дані твердження спростовуються показами свідків, які достовірно описали обстановку в квартирі та кількість спальних ліжок, зокрема у сторін було одне двоспальне ліжко, а в кімнаті дітей два спільні місця.

Судом першої інстанції досліджено фотографії і зроблено висновок про можливе існування близьких дружніх стосунків, які не можна ототожнювати з подружніми відносинами. При цьому судом не враховано, що свідки - сусіди сторін показали, що сторони жили як сім'я та спілкувалися як подружжя.

Зазначала, що судом в порушення ст. 89 ЦПК України надав перевагу голослівним і нічим не підтвердженим поясненням відповідача, проігноровано визнання ним факту спільного проживання з позивачем протягом вказаного в позові періоду та достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Наводила правові висновки Верховного Суду в постанові від 01 лютого 2023 року в справі № 369/12917/17 щодо помилковості неврахування судом показів свідків, які підтвердили, що сторони тривалий час проживали однією сім'ю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали відносини, притаманні подружжю.

Посилалась на покази свідка ОСОБА_6., яка чітко вказала суду, що з початку літа 2012 року до жовтня 2013 року сторони з дітьми жили як сім'я, вона була у них на святкуванні і сторони також приходили до неї в гості вдвох, що спростовує твердження відповідача про те, що на Заріччі він не проживав.

Також судом не враховано факт, що позивач та її діти зареєстрували місце проживання в спірному житлі, де зареєстровані по цей час.

Щодо копії особової справи ОСОБА_1., в якій при прийнятті на роботу вона вказала свій сімейний стан як «розлучена», то даний пункт не містить такої графи, як «перебуваю у цивільному шлюбі» або «проживаю однією сім'єю».

На підтвердження того, що майно, набуте під час спільного проживання сторонами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, оскільки придбане внаслідок спільної праці, позивачем надано копію трудової книжки та відомості з Державного реєстру фізичних осіб про суми виплачених доходів, з яких вбачається, що вона отримувала регулярні доходи. Що стосується висновків суду першої інстанції, що вказані докази не можуть достеменно свідчити про придбання спірного майна внаслідок спільної праці сторін та за рахунок спільних коштів, то вони є помилковими, оскільки відповідач взагалі не надав жодного належного та допустимого доказу про розмір своїх доходів у цей період та можливість придбання ним спірного майна. Судом не встановлено, чи мав взагалі ОСОБА_2. будь-які доходи, і якщо мав, то в якому розмірі; судом не встановлено, за які кошти борг за кредитним договором був погашений, притому, що він погашався за рахунок заробітної плати позивача.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що майно придбано у період проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що відповідно до ст. 74 СК України визначає статус цього майна як спільної власності подружжя, презумпцію якої відповідач не спростував, і відповідних правовий висновок зроблений Верховним Судом в постанові від 17 березня 2023 року в справі № 489/4450/20.

Враховуючи, що позивач просить скасувати рішення від 21 лютого 2023 року і ухвалити нове, яким позов задовольнити, то відповідно також вона просить скасувати і додаткове рішення.

Від відповідача ОСОБА_2. в особі представника ОСОБА_9. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, а також просив стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати по справі.

Вважав, що апелянтом залишено поза увагою, що застосування принципу змагальності виключає можливість застосування концепції негативного доказу.

Вказував, що згідно доводів апеляційної скарги, відповідач словами «на АДРЕСА_3 вони жили до 2013 року» визнає факт спільного проживання з позивачем до придбання спірного житла. Однак апелянт перекручує слова відповідача, тому що займенник «вони» відповідач вжив лише щодо позивача та її дітей. Також апелянт залишив поза увагою, що саме на нього покладено обов'язок доведення тієї обставини, що позивач та відповідач проживали в одній кімнаті, а сини позивача в іншій, проте належних та допустимих доказів цього суду не надано. При цьому, жоден зі свідків не засвідчив, що сам особисто бачив, а не чув від позивача, як вона та відповідач проживали в одній кімнаті, а сини позивача в іншій.

Зазначав, що апелянт залишив поза увагою, що свідки ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8. вказували лише на те, що на їхнє особисте переконання, вони вважали сторін по справі сім'єю, і не вказали, за якими ознаками та фактами, крім особистого сприйняття, вони прийшли до цього висновку.

Наголошував, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, крім спільних фотографій та показів свідків, які є близькими знайомими лише позивача, що у їх сукупності підтверджували б ту обставину, що сторони спільно проживали однією сім'єю як подружжя, вели разом спільне господарство, мали спільний побут і бюджет, взаємні права та обов'язки.

Зауважував, що апелянтом залишено поза увагою, що за показами свідка ОСОБА_6. вона в будинок, яким користувалась позивач з дітьми, не заходила, і лише інколи бачила відповідача в подвір'ї цього будинку, а відвідування її помешкання сторонами по даній справі на свята не доводить тієї обставини, що сторони проживали разом.

Також апелянт залишив поза увагою, що саме по собі спільне проживання, без доведення наявності спільного побуту, взаємних прав та обов'язків, притаманних подружжю, не є беззаперечним свідченням того, що між ними склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Вказував, що поведінка позивача (твердження, що вона перебувала з відповідачем у цивільному шлюбі) не відповідає її попередній поведінці (незазначення в особовій картці державного службовця позивача, як члена її сім'ї, а тому є недобросовісною).

Вказував, що отримані позивачем доходи в період з 10 червня 2012 року по 31 грудня 2013 року, без установлення ведення з відповідачем спільного господарства, побуту та бюджету, не можуть достеменно свідчити про те, що спірне майно було придбано сторонами внаслідок їхньої спільної праці, тому що застосування концепції негативного доказу суперечить концепції змагальності сторін. Водночас, позивачем не доведено, що кредитні кошти в розмірі 29512 грн. були використані на придбання спірного майна, а також що погашення цього кредиту проводилося за рахунок коштів позивача.

Крім того, 21 липня 2023 року до суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_9. про долучення додаткових доказів, якими підтверджував обставини, що відповідач подорожував з позивачем як перевізник, займався підприємницькою діяльністю та отримував доходів, а саме копії листів, договорів, звітів та податкових декларацій.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 13, 83, 126, 127 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач не надав доказів неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього, клопотань про поновлення строку для подання доказів та про приєднання нових доказів не заявлено, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), встановивши, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені позичальником на час підписання ним довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

В судовому засіданні 06 вересня 2023 року брали участь представник відповідача.

Позивач ОСОБА_1. в судове засідання не з'явилася, від неї та її представника ОСОБА_3. надійшли заяви про відкладення розгляду справи в зв'язку з зайнятістю представника позивача в іншій справі. Оскільки до заяв не було надано доказів поважності неявки в судове засідання, апеляційний суд відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України визнав заяви необґрунтованими та вважав за можливе розглядати справу у відсутності незʼявившихся осіб.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1. перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4. з 27 лютого 1998 року по 27 квітня 2011 року (а. с. 13, 15, 16 т. 1), під час якого в АДРЕСА_4 Полтавської області народжено двоє дітей ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 19 т. 1) та ОСОБА_11., ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 23 т. 1).

ОСОБА_2. перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10. з 29 жовтня 1988 року по 15 лютого 2001 року (а. с. 170 - 175 т. 1).

Згідно інформації про реєстрацію місця проживання особи, надана Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради 09 серпня 2022 року, місце проживання ОСОБА_2. було зареєстроване за адресою АДРЕСА_5 з 31 жовтня 2006 року по 29 жовтня 2013 року (а. с. 150 т. 1).

З 06 листопада 2013 року ОСОБА_2. зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 154 т. 1).

22 серпня 2012 року ОСОБА_5. отримав у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Великобагачанського районного управління юстиції Полтавської області свідоцтво про зміну імені, згідно якого ним змінено прізвище на «ОСОБА_2» (а. с. 20 т. 1).

Згідно додатків до атестата про повну загальну середню освіту та довідки Білоцерківської гімназії № 2 від 11 травня 2022 року на адвокатський запит, ОСОБА_5 навчався в гімназії з 21 серпня 2012 року з 31 травня 2013 року, ОСОБА_11. - з 01 вересня 2012 року по 23 червня 2017 року, адреси проживання обох учнів - АДРЕСА_3 (а. с. 21, 24, 32 т. 1).

Згідно довідки гаражного кооперативу «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 12 квітня 2022 року № 567, ОСОБА_11. є членом кооперативу та за ним закріплені гаражі № 306 - 307 (а. с. 26 т. 1). Згідно довідки гаражного кооперативу «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 03 серпня 2022 року № 571 ОСОБА_2. є членом кооперативу від 11 лютого 2017 року та за ним закріплений гараж № НОМЕР_2 (а. с. 139 т. 1).

Згідно довідки Білоцерківської районної військової адміністрації Київської області від 11 травня 2022 року, виданої ОСОБА_1., яка з 01 березня 2013 року по 14 жовтня 2013 року проживала за адресою АДРЕСА_3, а з 15 жовтня 2013 року проживає за адресою АДРЕСА_1, що вона дійсно працювала та працює в Білоцерківській районній державній адміністрації з 01 березня 2013 року (а. с. 34 т. 1).

Згідно витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 23 травня 2022 року, що за адресою АДРЕСА_1 станом на 23 травня 2022 року зареєстровано 4 особи: ОСОБА_2. - з 06 листопада 2013 року, ОСОБА_11. - з 06 червня 2019 року, ОСОБА_5 - з 03 грудня 2020 року, ОСОБА_1. - з 03 грудня 2020 року (а. с. 35 т. 1).

Згідно довідки КП Білоцерківської міської ради «Міська служба замовника» від 15 серпня 2022 року № 109, відповідно до договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 18 грудня 2020 року нарахування проводиться на 4 особи; інформацією за період з 15 жовтня 2013 року по 28 грудня 2021 року підприємство не володіє; згідно протоколу зборів співвласників будинку № 1 від 19 листопада 2020 року ОСОБА_7. вибрали уповноваженою особою (старшою будинку) гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 на підписання договору з управителем про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (а. с. 151 т. 1).

Згідно записів в трудовій книжки ОСОБА_1., остання постійно працевлаштована з 1993 року (а. с. 36 - 38 т. 1). На а. с. 190 - 204 т. 1 наявна копія особової справи ОСОБА_1., заведеної Білоцерківською районною державною адміністрацією 01 березня 2013 року.

На а. с. 39 - 52 т. 1 наявні відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків з 2008 року по грудень 2021 року.

Згідно договору купівлі-продажу секції в гуртожитку від 25 вересня 2013 року ОСОБА_2. за 128608 грн. придбано секцію № 27 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 53 т. 1, 20 т. 2). Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Інфо-центр Консалт» 04 травня 2022 року, ринкова вартість секції № 27 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 становить 156400 грн. (а. с. 55 - 63 т. 1).

Згідно реєстраційної картки транспортного засобу, причіп ПГМФ 8302, 2017 року випуску д.н.з. НОМЕР_1, який 20 квітня 2017 року зареєстрований за ОСОБА_2. ( а. с. 127 т. 1).

Згідно відповіді ТСЦ МВС № 3242 від 09 травня 2022 року на адвокатський запит, станом на 07 травня 2022 року за ОСОБА_2. зареєстровано 20 квітня 2017 року причіп ПГМФ 8302, 2017 року випуску, сірого кольору (а. с. 64 т. 1). Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Інфо-центр Консалт» 04 травня 2022 року, ринкова вартість колісного причепа ПГМФ 8302, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 станом на 04 травня 2022 року становить 17145 грн. (а. с. 65 - 71 т. 1)

Згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Інфо-центр Консалт» 17 червня 2022 року, ринкова вартість гаража № НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_2, гаражний кооператив «ІНФОРМАЦІЯ_1», станом на 17 червня 2022 року становить 102597 грн. (а. с. 74 - 85 т. 1).

На а. с. 87 - 101 т. 1 наявні копії фотознімків ОСОБА_1. та ОСОБА_2. разом, а також з дітьми ОСОБА_1. ОСОБА_5. та ОСОБА_4. з проставленими вручну датами зйомки.

Згідно листа АТ «Альфа-Банк» від 02 серпня 2022 року про те, що ОСОБА_2. був клієнтом АТ «Альфа-Банк» та 19 вересня 2013 року на його ім'я був оформлений кредитний договір на сумі 29512 грн., договір поруки за даним договором відсутній, борг погашений клієнтом 20 листопада 2014 року (а. с. 124 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Сторонами у справі під час розгляду справи в суді першої інстанції в судовому засіданні були надані пояснення по суті позову.

Позивач ОСОБА_1. позов підтримала в повному обсязі та зазначила, що в 1991 році вона зустріла ОСОБА_2 в період навчання в університетах в м. Полтава та вже в 2011 році вони списалися в інтернеті. Вона жила в Полтавській області, була одружена, відповідач приїхавши до неї хотів, щоб вона розлучилася та 27 квітня 2011 року вона розлучилася з чоловіком, і після того вони почали їздити один до одного. Відсвяткувавши свої 40 років у Полтаві, вона переїхала до нього в Білу Церкву, де вони зняли будинок на АДРЕСА_3. Вже 01 липня 2012 року вони забрали її синів до себе та разом вирішували куди мають діти піти навчатися, вели спільний бюджет. Старший син ОСОБА_5 змінив прізвище на прізвище відповідача. Коли власниця будинку вирішила його продати, вони вимушені були шукати іншу квартиру. Знайшовши житло, квартиру, яка коштувала 120000 грн., вимушені були брати кредит, оскільки коштів не вистачало. 15 жовтня 2013 року вони переїхали у квартиру по АДРЕСА_1 (колишній гуртожиток), в якій жили, вели спільний побут, відпочивали. В 2017 році придбали гараж, причіп і вирішили, що треба житловий будинок, тому 02 червня 2021 року почали будувати дачу за Гайком, але почали розлагоджуватися відносини, потім відповідач захворів на COVID-19, вона його доглядала та вже з 22 листопада 2021 року відповідач почав зустрічатися з іншою жінкою. 13 грудня 2021 року він сказав їй, що жалкує, що її перевіз та попросив залишити квартиру. Під кінець грудня 2021 року вона з дітьми переїхала в інше житло. 17 січня 2022 року вони зустрілися, хотіли вирішити все мирно, але він сказав, що все змінилося та вона нічого не отримає. 25 липня 2020 року вона продала батьківську хату і всі кошти вклала в будівництво хати. Зазначає, коли вони разом почали проживати в них був спільний бюджет, її батьки їм допомагали, спільно харчувалися, планували життя, відпочинок. На придбання квартири була зібрана сума по 50000 грн. плюс вони взяли кредит в АТ «Альфа-банк» на відповідача, але сплачували його спільно, вона в банку договори не підписувала. Коли відповідач приїхав з донькою до неї, її діти почали називати його батьком, а вона його дочку «донькою», були теплі відносини ще до спільного проживання. Відповідач для синів був як наставник, він їх підтримував. Вони купили автобус, на якому об'їздили 48 населених пунктів за період з 2018-2022 роки. Вона з серпня 2012 року по 01 березня 2013 року не працювала, займалася дітьми, перебувала в центрі зайнятості, батьки допомагали, вони собі ні в чому не відмовляли. Вони спільно відкладали гроші і тому купили гараж і причіп, також спільно сплачували комунальні послуги, і вона і син і відповідач. З квартири вона забрала лише одяг, решту речей вона не забрала, так як він змінив замки.

Відповідач ОСОБА_2. позов не визнав, зазначив, що в період з 10 червня 2012 року по 28 грудня 2021 року вони з позивачем перебували у дружніх відносинах, адже знайомі ще зі студентських років. Позивач разом із синами переїхала до Білої Церкви влітку 2012 року. З переїздом він не допомагав, але допомагав їм знайти квартиру для проживання в Білій Церкві та влаштування дітей до школи. Коли в позивача померли батьки, вона продала батьківську садибу і попросила їх із сином прописати, а менший син - ОСОБА_11, поступав у ВНЗ, тому йому також потрібна була прописка. Він збирав кошти, був ФОП, а позивач участі у придбанні майна не приймала. Те, що ОСОБА_5 змінив прізвище на ОСОБА_2, це його особиста справа. На Заріччі не проживав, навідувався туди один раз на тиждень, особистих речей там не мав. На АДРЕСА_3 жили до 2013 року, адже наймодавець продавала житло, потім переїхали в Гайок, він проживав в одній кімнаті, вона із синами в другій кімнаті. Між ними була усна домовленість про найм житла в Гайку. Його часто замовляли як перевізника, він перевозив екскурсії, позивач їх влаштовувала, людей збирала. В школу до її синів приходив як друг. В грудні 2021 вони з'їхали з квартири в Гайку.

При розгляді справи судом першої інстанції були допитані свідки за клопотанням позивача.

Свідок ОСОБА_6. в судовому засіданні пояснила, що позивача знає з червня 2012 року, коли вона з ОСОБА_2 винайняли пів будинку по АДРЕСА_3. На початку літа 2012 року вона його побачила по сусідству, вони жили спочатку вдвох, а потім приїхали діти позивача (два сина), жили вони сім'єю до жовтня 2013 року. Вони провели для дітей інтернет від її будинку. З позивачем у неї були дружні відносини, вони були у них на дні народженні, їхні гості, коли до них приїздили, ставили в них на подвір'ї авто. У сторін були дружні, хороші відносини, вони разом працювали по господарству, навели порядок в будинку, на городі, на подвір'ї. Вона бачила відповідача практично завжди в тому будинку з позивачем. ОСОБА_2 гарно ставився до дітей, вони його чекали його з роботи, ОСОБА_1 готувала вечерю, діти називали його «папа». Вона була у них на святкуванні дня народження ОСОБА_2, ОСОБА_1 та дня Святого Михайла. До неї вони вдвох приходили в гості один раз, але ОСОБА_1 часто заходила до неї по сусідству. Вони хотіли своє житло, тому в жовтні 2013 року переїхали в Гайок. Потім вона з ними теж спілкувалася, їздили разом в поїздки, мікроавтобусом. ОСОБА_1 їй говорила, що її мати померла, вона продала будинок, але за яку суму їй невідомо. Також, пізніше позивач їй говорила, що кошти отримані від продажу будинку були використані для купівлі квартири в Гайку. Один раз на два дні бачила відповідача дома, 2-3 рази в місяць бувала в них дома, у ванній кімнаті багато засобів гігієни, одяг, взуття у коридорі було його, бачила попраний одяг ОСОБА_2., адже він вивішувався на вулиці і цей одяг носив ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_13. в судовому засіданні пояснила, що познайомилася з ОСОБА_2., коли він жив з першою дружиною ОСОБА_14. ОСОБА_2. друг її чоловіка, її чоловік і вона спілкувалися з ними. В травні 2012 року їх з чоловіком запросили в с. Багачка до позивача, там був ОСОБА_2, де вони познайомилися з ОСОБА_1, потім поїхали в м. Миргород, там були 3-4 дні. Потім вони приїхали на день народження позивача, там були її діти і його діти, також, приїздив до позивача і ОСОБА_2. з Білої Церкви. Так, в 2012 році вони приїздили до батьків позивача, тоді їх ОСОБА_2 запрошував до «коханої своєї жінки з якою хоче прожити все життя». В 2013 році у ОСОБА_2 був ювілей (50 років), на Заріччі у них був будинок, ходили ще на річку, автомобіль ставили у сусідів. В будинку було 3 кімнати, в першій кімнаті був комп'ютер, ОСОБА_2 казав «от ОСОБА_11 мій майструє літаки», називав ОСОБА_11 сином. У ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільна кімната, 2-х спальне ліжко, В 2013 році ОСОБА_2 просив кошти у борг, але вони не мали змоги їм дати, тоді вони взяли кредит в банку. Потім коли вони купили квартиру в Гайку, вони переїхали з орендованого будинку. В Гайку також часто були, її чоловік місяці у них жив. В 2018 році вони приїжджали в Білу Церкву купувати авто, ОСОБА_2 разом з ОСОБА_11 їм допомагав, перебували в Гайку, їм виділили одне ліжко, а вони були на іншому ліжку. Вони їздили разом в Карпати, Одесу, позивач з відповідачем разом приїжджали до них разом із сином ОСОБА_11, а іншого разу із старшим сином. На новий рік ОСОБА_2 запрошував поїхати разом в Карпати, але ОСОБА_2 посварився з ОСОБА_1, через це не поїхали. Восени 2021 року, на Покрову, їздили в Карпати, підіймалися на Говерлу, ОСОБА_1 про ОСОБА_2 турбувалася. Сторони точно проживають разом як сім'я з 2012 року. У них була звичайна сім'я, були дуже гарні відносини.

Свідок ОСОБА_7. в судовому засіданні пояснила, що сторін у справі вона знає, познайомилася з ними у грудні 2013 року, оскільки вони у вересні купили квартиру, а вона оформляла документи для комунальних послуг. Жили вони на третьому поверсі, з ОСОБА_1 часто спілкувалася. З самого початку вона вважала їх сім'єю, адже в маленькому будинку все всім відомо. Вони їздили разом на дачу, відповідач завозив позивача на роботу і забирав з роботи. Тому, вона навіть уявити не могла, що таке могло статися, а саме судовий процес. Жила ОСОБА_1 з самого початку, але вони прописані не були, зареєструвалися вона з дітьми приблизно 5 років тому, відповідач ОСОБА_2 запитував у неї про прописку своєї сім'ї. Вони часто зустрічалися в будинку, їхнє авто стояло під будинком, вони жили сім'єю: ОСОБА_2, ОСОБА_1 та двоє дітей. ОСОБА_2 відносився до її дітей як до рідних, молодший навіть на нього схожий, і взяв його прізвище. Позивач виселилася з квартири перед Новим 2022 роком, вона бачила її з речами, гадала що вони на дачу їдуть, а потім в січні побачивши ОСОБА_2, він сказав, що вони не живуть, так як переїхали в 4-кімнатну квартиру. Потім почалася війна, а в травні вона зустріла позивача в парку, гуляла з синами, і повідомила, що ОСОБА_2 їх виселив. Вона працювала в спортивній школі до квітня 2022 року, добу через три, тому вказані відомості повідомляє відповідно до тих днів коли була дома. Зранку відповідач виїздив, ввечері приїздив додому, з ОСОБА_1 інколи їздили разом маршруткою, приблизно 2 рази на тиждень. Відповідач її з самого початку питав, як прописати меншого сина, потім як виписати дитину, яка вступила у ВУЗ, з моменту коли він її питав, відразу прописав. Щодо довідки, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 33) зазначила, що вона її склала, але це неофіційний документ. Загальними зборами від 19 листопада 2020 року вона була обрана старшою по будинку, вона не уповноважена надавати довідки про осіб, які проживають у будинку, просто позивач попросила її скласти цю довідку.

Свідок ОСОБА_8. в судовому засіданні пояснив, що з позивачем познайомився на роботі, вона прийшла працювати в березні 2013 року в районну державну адміністрацію, спочатку була в архіві, а потім у відділі спорту. З ОСОБА_2 познайомився, коли він приїздив до позивача. По вул. Гайок періодично бував у них в гостях, інколи, коли сторони їздили разом на відпочинок, залишали йому ключі, щоб доглядати за квартирою. Неодноразово їздили разом у поїздки. За період з березня 2013 року по даний час один раз в 3-4 місяці в них бував. Він був впевнений, що вони чоловік та дружина. Вони обговорювали різні спільні теми. З ОСОБА_5 познайомився, коли позивач почала працювати в районній адміністрації, в них спільна тема - футбол, в який грали разом. ОСОБА_1 жила в Гайку до минулого року, оскільки вони перестали з чоловіком спілкуватися. Він з відповідачем не спілкувався, минулого року його бачив, лише привіталися. Був впевнений, що сторони жили як чоловік та дружина, між ними були побутові теми, а саме що купити з продуктів харчування, що приготувати на вечерю, коли вони періодично їздили в поїздки, зокрема у Львів, ОСОБА_2 був за кермом та вони спілкувалися як подружжя. В Гайку в квартирі було дві кімнати: перша кімната - ОСОБА_11 та ОСОБА_5, в якій був стіл комп'ютер, одне ліжко, друга кімната - ОСОБА_2 та ОСОБА_1, в якій було велике ліжко, шафа, акваріум, пізніше з'явився штучний камін, та маленька кухня з електроплитою.

Свідок ОСОБА_5 (син позивача) в судовому засіданні пояснив, що з відповідачем познайомився на святкуванні дня народженні матері в 2011 році, він знав, що вона з ним спілкується. Він приїхав на Полтавщину до мами на день народження і він знайшов з ним спільну мову відразу на тему футболу. Коли мама його знайомила з ОСОБА_2, вона його знайомила як з майбутнім чоловіком, він тоді ходив ще в 10 клас. Потім відповідач часто приїжджав до них (один раз на півтора - два місяці), всі його чекали. На свята та дні народження він вітав, передавав подарунки і кошти. Приїздив у п'ятницю і був всі вихідні. Мама ним жила в одній кімнаті, він з братом в другій, а дід з бабою в третій. Тобто з 01 липня 2012 року по 22 серпня 2012 року вони жили вже разом, а до цього були знайомі з 2011 року, зустрічалися 1-2 рази на 2-3 місяці. Вони розуміли, що потрібно переїздити в Білу Церкву, ОСОБА_2 сказав переїздити, спочатку переїхали на орендоване житло, а потім на квартиру. Мама з ОСОБА_2 переїхала в Білу Церкву влітку 2012 року, а він з братом пізніше, десь 01 липня 2012 року. Спочатку жили на АДРЕСА_3, дві кімнати та кухня. Він з братом жив в одній кімнаті, а мама з ОСОБА_2 в іншій кімнаті, садили свій город, теплицю. Щодня і щоночі жили разом, чекали відповідача з роботи, вечеряли разом. На Заріччі жили десь з липня 2012 року по жовтень 2013 року. Знайомий також з його донькою, він приїздив з нею та її майбутнім чоловіком на Полтавщину. Він змінив прізвище, отримав паспорт у 16 років, знав ОСОБА_2 вже дуже добре, ставився до нього з братом добре, жили разом. Він називав відповідача батьком, а відповідач називав їх синами. Зі своїм рідним батьком мав не гарні відносини, адже батько не цікавився його життям, тому за сукупністю факторів змінив прізвище на «ОСОБА_2». Відповідач нічого йому не обіцяв за те, що він змінить прізвище. Також, мама з ОСОБА_2 вели розмови про весілля, сказали, що зібрали кошти на власне майно, з ОСОБА_2 їздили обирати квартиру, оглядали різні варіанти. Так, ОСОБА_2 забрав їх дивитися квартиру в Гайку, відчули, що їм підходить, ввечері обговорили і вирішили її купити. В квартирі в Гайку жили: в одній кімнаті він з братом, а мама з ОСОБА_2 в іншій кімнаті, разом вечеряли, чекали один одного. В даній квартирі жили до грудня 2021 року, поки одного разу коли йому зателефонувала мама і сказала, що ОСОБА_2 їх виганяє. Протягом періоду їхнього життя разом, вони придбали гараж, причіп, земельну ділянку, планували будувати будинок, все за спільні кошти.

Свідок ОСОБА_11. (син позивача) в судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_2 познайомився в червні 2011 року на дні народженні мами, вона тоді його представила як майбутнього чоловіка. Він приїздив на вихідні, свята, тісно з ним спілкувалися. В червні 2012 року він приїхав на ювілей до мами, і їм повідомили, що вони переїжджають до Білої Церкви. Спочатку до Білої Церкви поїхали мама з батьком, а він з братом приїхали 01 липня 2012 року, в орендоване житло по АДРЕСА_3. Почали ходити в гімназію №2, відповідач їх завозив на навчання, а маму на роботу, крім того, ОСОБА_2 забирав його з гуртків. Між ними були гарні відносини, він називав його батьком, а він його сином. Восени 2013 року постало питання щодо придбання квартири, і придбавши її переїхали в Гайок. В квартирі в Гайку було 2 кімнати: перша кімната для нього з братом, друга батьківська, в якій було одне ліжко. Харчувалися всі разом, щовечора у них була традиція - вечеряти разом, і цю традицію ввів сам відповідач. Вони жили разом увесь час, спільно відпочивали (поїздки по Україні та за кордон). Тобто, з червня 2011 року з відповідачем спілкувалися систематично, щодня по телефону, дзвонив мамі, але і він з ним говорив, про школу, захоплення, його бізнес. Їздили на Полтавщину до його батьків, сестри, родичів, в Єгипет (2018 року), Закарпаття с. Поляна щороку їздили на Новий рік та Різдво. В 2017 році за спільні кошти позивач та відповідач придбали три автобуси, потім купили гараж для ремонту транспортних засобів та, земельну ділянку, щоб будувати будинок. У нього з ОСОБА_2 був спільний бізнес по купівлі-продажу авто. В грудні 2021 року відповідач забрав значну частину спільних коштів і вигнав їх з квартири.

До апеляційної скарги ОСОБА_1. додано клопотання про допит свідків, в якому позивач, посилаючись на ст. 91, 92, 230 ЦПК України, просила викликати в судове засідання та допитати свідків ОСОБА_5., ОСОБА_11., ОСОБА_15., які можуть підтвердити той факт, що ОСОБА_1. та ОСОБА_2. проживали однією сім'єю як чоловік та жінка в період часу з 10 червня 2012 року по 28 грудня 2021 року, мали спільний бюджет, вели спільний побут, мали взаємні права та обов'язки, притаманні подружжю, спільно відпочивали та проводили вільний час, вихідні, свята, спільно придбали майно та інше.

Вирішуючи вказане клопотання, апеляційний суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Із матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2022 року позивачем заявлено клопотання про допит свідків ОСОБА_5. та ОСОБА_11. (а. с. 177 т. 1), і вказані особи були допитані як свідки судом першої інстанції в судовому засіданні 12 грудня 2022 року (а. с. 242 - НОМЕР_2 т. 1).

Таким чином, клопотання позивача про виклик свідків ОСОБА_5. та ОСОБА_11. було розглянуто по суті судом першої інстанції відповідно до вимог ЦПК України, і позивачем у клопотанні про допит свідків, поданому до апеляційного суду, не зазначено підстав для їх повторного допиту.

Клопотання про допит свідка ОСОБА_15. позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції не заявлялося, і позивачем у клопотанні про допит свідків, поданому до апеляційного суду, не зазначено про неможливість подання даного клопотання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Виходячи із вищевикладеного, клопотання про виклик свідків є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Розглядаючи даний позов, судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження факту проживання з відповідачем однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу ОСОБА_1. надано письмові докази: копії фотознімків, роздруківку листування з відповідачем за період з 28 лютого по 30 вересня 2011 року, копію довідки від 09 травня 2022 року, копію довідки від 11 травня 2022 року № 05-29/03, виданої Білоцерківською районною військовою адміністрацією, витяг з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади, копію договору купівлі-продажу секції гуртожитку від 25 вересня 2013 року та посилалася на показання свідків ОСОБА_6., ОСОБА_13., ОСОБА_7., ОСОБА_8., ОСОБА_5., ОСОБА_11.

Відмовляючи ОСОБА_1. в позові про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела факт спільного проживання з ОСОБА_2., ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, що між нею та ОСОБА_2. виникли відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаними висновками, виходячи з наступного.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (частина перша та друга статті 21 СК України).

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 (провадження № 61-42073ск18) зазначив, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках.

Обов'язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім'ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов'язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року в справі № 588/350/15.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов'язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц).

Аналогічні правові висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року в справі 280/1710/18 (провадження № 61-18514св20).

Для встановлення спільного проживання однією сім'єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім'ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (61-3071св21).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов'язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

З урахуванням стандарту більшої переконливості судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що позивачем надано до суду належні, допустимі та достатні докази, які в своїй сукупності та кожен окремо доводять факти, викладені в позові, на підтвердження вимог ОСОБА_1., а відповідачем не надано належних доказів на спростування викладених нею обставин.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2., надаючи пояснення по суті позовних вимог, фактично підтвердив, що на АДРЕСА_3 вони жили до 2013 року, адже наймодавець продавала житло, потім переїхали в Гайок, таким чином визнавши факт спільного проживання з ОСОБА_1. у вказані періоди часу за адресами в АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції ухилився від надання належної оцінки поясненням відповідача про те, що вони з позивачем та її двома дорослими синами проживали в різних кімнатах і між ними існувала усна домовленість про найм житла по АДРЕСА_1, які були спростовані показаннями свідків ОСОБА_13., ОСОБА_8., ОСОБА_5. та ОСОБА_11., які повідомили суду про обстановку в цій квартирі та зокрема наявність у ній двох двоспальних місць в кожній кімнаті.

Судом першої інстанції також безпідставно не враховано показання свідка ОСОБА_6., яка вказала, що з початку літа 2012 року до жовтня 2013 року сторони з дітьми жили як сім'я, вона була у них на святах, крім того, ОСОБА_1. і ОСОБА_2. також приходили до неї в гості вдвох, чим спростовуються твердження ОСОБА_2. про те, що в Заріччі він не проживав.

Також судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_1., ОСОБА_11. і ОСОБА_5 зареєстрували місце свого проживання за адресою АДРЕСА_1 разом із відповідачем ОСОБА_2., де залишалися зареєстрованими станом на час отримання витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 23 травня 2022 року (а. с. 35 т. 1).

Апеляційний суд вважає помилковою оцінку суду першої інстанції особової справи ОСОБА_1., у якій під час прийняття на роботу в січні 2013 року до Білоцерківської районної державної адміністрації вона заповнювала особову картку № 273 та писала автобіографію, в якій зазначила сімейний стан - розлучена, і ці ж відомості зазначила в особовій картці державного службовця, що, згідно висновків суду першої інстанції, свідчить про визнання нею членами своєї сім'ї лише синів, не згадуючи відповідача ОСОБА_2.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що позивачем вказано свій офіційний сімейний стан у документах, заповнених з метою працевлаштування, що не можна ототожнювати з її фактичним несприйняттям відповідача як члена сім'ї.

Також судом першої інстанції помилково враховано, що в п. 4.2 договору купівлі-продажу секції гуртожитку від 25 вересня 2013 року ОСОБА_2. відповідною заявою ствердив, що на момент укладення даного правочину він не перебуває у зареєстрованому шлюбі. При цьому застережень щодо перебування чи неперебування ОСОБА_2. у фактичних шлюбних відносинах, що є предметом даного позову, зазначений договір не містить.

Апеляційний суд не може погодитися з оцінкою суду першої інстанції змісту фотографій, наданих позивачем, на яких сторони зображені разом, в тому числі разом із дітьми позивача, про те, що дані фотознімки можуть свідчити лише про можливе існування між сторонами у певний період часу близьких дружніх стосунків, які не можна ототожнювати із подружніми відносинами.

Відкидаючи показання свідків ОСОБА_6., ОСОБА_13., ОСОБА_7., ОСОБА_8., ОСОБА_5., ОСОБА_11. та зазначені фотознімки, суд першої інстанції послався на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19 про те, що показання свідків та спільні фотографії, не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.

Разом із тим, наведений правовий висновок не може бути підставою для відхилення показань свідків взагалі, з огляду на те, що здатність свідків підтвердити певні обставини, що мають значення для справи, в тому числі факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, залежить від їх обізнаності щодо цих обставин, входження до кола близьких осіб сторін, а відтак показання свідків повинні оцінюватись з урахуванням конкретних обставин у кожній справі.

Судом не враховано, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_11., ІНФОРМАЦІЯ_3, які є дітьми позивача, підтвердили факт спільного проживання ОСОБА_1. та ОСОБА_2. з червня 2012 року у м. Біла Церква, наявність подружніх відносин між сторонами, ведення спільного господарства, спільного відпочинку, придбання майна в інтересах сім'ї, наявність сімейних традицій, ставлення відповідача до них як до власних дітей, оскільки він називав їх синами, а вони його батьком.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що син позивача ОСОБА_2. змінив власне прізвище на «ОСОБА_2» 22 серпня 2012 року, а будучи допитаним як свідок, пояснив це тим, що з рідним батьком не спілкувався, оскільки батько не цікавився його життям, а батьком вважав відповідача.

Крім того, свідки ОСОБА_6., ОСОБА_7. як сусіди сторін, свідок ОСОБА_8. як колега позивача та знайомий сторін, підтвердили, що сторони жили як сім'я та спілкувалися між собою як подружжя.

Таким чином, з письмових матеріалів справи та показань шести свідків в суді першої інстанції вбачається, що ОСОБА_1. та ОСОБА_2. тривалий час з 10 червня 2012 року по 28 грудня 2021 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, при цьому свідки давали пояснення щодо особистих стосунків сторін і підтвердили ставлення відповідача до дітей позивача як до власних синів і їх ставлення до відповідача як до батька.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63, 69 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В постанові Верховного Суду від 09 серпня 2023 року викладено наступний правовий висновок: «Згідно із частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці».

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

На підтвердження того, що спірне нерухоме та рухоме майно, набуте під час спільного проживання ОСОБА_1. і ОСОБА_2., які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їх спільної сумісної власності, оскільки придбане внаслідок спільної праці їх сім'ї, позивачем було надано копію трудової книжки та відомості з Державного реєстру фізичних осіб про суми виплачених доходів за періоди з 2008 по 2021 роки, якими підтверджується, що позивач отримувала регулярні доходи.

Не надавши належної оцінки таким доказам, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що надані позивачем докази не можуть достеменно свідчити про придбання спірного майна внаслідок спільної праці сторін та за рахунок спільних коштів, з огляду на те, що доказів наявності та розміру своїх доходів у спірний період часу та відповідно можливості придбання спірного майна відповідачем не було надано взагалі.

Висновки суду першої інстанції, що спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2. і набуте за кошти, які належали йому особисто, не грунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, та є недоведеними, позаяк судом не встановлено, чи мав взагалі відповідач доходи і в якому розмірі.

Апеляційний суд враховує, що згідно листа АТ «Альфа-Банк» від 02 серпня 2022 року ОСОБА_2. був клієнтом АТ «Альфа-Банк» та 19 вересня 2013 року на його ім'я був оформлений кредитний договір на суму 29512 грн., договір поруки за даним договором відсутній, борг погашений клієнтом 20 листопада 2014 року (а. с. 124 т. 1).

Разом із тим, із наданої довідки не можна дійти висновку, за рахунок яких коштів був погашений борг за кредитним договором, крім того, отримана сума кредитних коштів є незначною порівняно з вартістю придбаної секції в гуртожитку, яка згідно п. 2.1 договору купівлі-продажу від 25 вересня 2013 року становить 128608 грн.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою, що секція в гуртожитку та причіп були придбані у період проживання ОСОБА_1. та ОСОБА_2. однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що відповідно до статті 74 СК України визначає статус цього майна як спільної власності подружжя, презумпцію якої відповідач не спростував.

Подібний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17 березня 2023 року в справі № 489/4450/20 (провадження № 61-10013св22) та враховується апеляційним судом.

Апеляційний суд критично оцінює доводи відповідача в апеляційній скарзі, в яких відповідач наводив висновки суду першої інстанції та погоджувався з ними, а також викладав проти доводів апеляційної скарги власні аргументи, які не підтверджуються будь-якими доказами, а зводяться до незгоди з твердженнями позивача і заявленими нею вимогами, однак наданих позивачем доказів не спростовують.

Враховуючи наведене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, встановивши, що ОСОБА_2. тривалий час, з 10 червня 2012 року по 28 грудня 2021 року спільно проживав однією сім`єю з позивачем ОСОБА_1. у м. Біла Церква за адресою АДРЕСА_3, а з 15 жовтня 2013 року - в гуртожитку у АДРЕСА_1 як подружжя, вели спільне господарство, мали спільний побут і бюджет, взаємні права та обов`язки як сім'я, спільно розпоряджалися коштами, в тому числі, в інтересах сім'ї придбали спірну секцію в гуртожитку та колісний причіп, разом проводили свята та їздили на відпочинок, відповідач вважав дітей позивача своїми синами та піклувався про них, а вони вважали його батьком, суд апеляційної інстанції доходить висновку про наявність достатніх передбачених законом підстав для визнання факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивача ОСОБА_1. та ОСОБА_2. в період з з 10 червня 2012 року по 28 грудня 2021 року і визнання секції № 27 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 34,5 кв.м. і колісного причепу марки ПГМФ модель 8302, 2017 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1. та ОСОБА_2. та визнання за сторонами права власності на Ѕ частини зазначеного майна.

Разом із тим, згідно довідки гаражного кооперативу «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 03 серпня 2022 року № 571 спірний гараж № НОМЕР_2 був закріплений 11 лютого 2017 року за ОСОБА_2. як членом кооперативу (а. с. 139 т. 1), чим підтверджується набуття вказаного спірного майна не у власність, а у володіння та користування ОСОБА_2., відтак вказане майно не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя, і позовні вимоги про поділ майна подружжя в даній частині не підлягають задоволенню як необґрунтовані та недоведені.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, встановивши факт проживання ОСОБА_1. та ОСОБА_2. однією сім'єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період часу з 10 червня 2012 року по 28 грудня 2021 року, визнавши спільною сумісною власністю ОСОБА_1. та ОСОБА_2. секцію № 27 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 34,5 кв.м., колісний причіп марки ПГМФ модель 8302, 2017 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1, визнавши за ОСОБА_1. та ОСОБА_2. в порядку поділу спільної сумісної власності за кожним право власності на Ѕ частину секції № 27 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 34,5 кв.м., та Ѕ частину колісного причепу марки ПГМФ модель 8302, 2017 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1.

В іншій частині позову апеляційний суд відмовляє з наведених вище підстав.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2374 грн., що складається з 992,40 грн. судового збору за позовні вимоги немайнового характеру та 1380,71 грн. судового збору за позовні вимоги майнового характеру.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки за результатами апеляційного перегляду задоволено позовні вимоги в частині немайнових вимог та 2/3 майнових вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволення позову в розмірі 1912,87 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2023 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період часу з 10 червня 2012 року по 28 грудня 2021 року.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 секцію № 27 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 34,5 кв.м., колісний причіп марки ПГМФ модель 8302, 2017 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу спільної сумісної власності за кожним право власності на Ѕ частину секції № 27 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 34,5 кв.м., та Ѕ частину колісного причепу марки ПГМФ модель 8302, 2017 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_4) судові витрати в розмірі 1912,87 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.