ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/583/23 Справа № 202/7799/20 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 лютого 2022 рокуу цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна про визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію іпотеки та про державну реєстрацію обтяження, скасування записів про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року Дніпровська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова О.В. про визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію іпотеки та про державну реєстрацію обтяження, скасування записів про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки.

Позовні вимоги Дніпровської міської ради мотивовані тим, що на земельній ділянці, яка в силу ст.ст.80, 83 ЗК України, належить територіальній громаді міста Дніпра, розташована станція технічного обслуговування. За рішенням суду право власності на станцію технічного обслуговування було визнано за ОСОБА_1 , відповідні відомості були внесені в Державний реєстр речових прав. В подальшому таке рішення суду було скасовано апеляційним судом з посиланням на те, що технічна станція є самочинно збудованим майном. В той же час, до скасування вказаного рішення ОСОБА_1 було відчужено вказане нерухоме майно на користь ОСОБА_2 .. Далі, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки в забезпечення виконання договору позики, де предметом іпотеки було вказано ту ж станцію технічного обслуговування. Таким чином, позивач вважає, що укладені правочини щодо відчуження спірного майна мають бути визнані недійсними, а записи здійснені на їх підставі, про право власності та обтяження підлягають скасуванню, оскільки рішення, за яким право власності було визнано за ОСОБА_1 , було скасовано.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсними правочини та скасувати записи про право власності та іпотеки щодо нерухомого майна - станції технічного обслуговування: адміністративна будівля літ. А-2, загальною площею 158,4 кв.м,, будівля кузовних робіт літ. Б-2, загальною площею 222,5 кв.м., будівля шиномонтажу літ. В-1, загальною площею 53,2 кв.м., вбиральня літ. Г, душ літ. Д, споруди № 1-3,І, яка розташована по АДРЕСА_1 , а саме: договір купівлі-продажу №250 від 06 березня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; договір іпотеки № 3796 від 20 березня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , припинити право власності на вказаний вище об`єкт нерухомого майна, скасувавши записи про право власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та записи про державну реєстрацію іпотеки, реєстрацію обтяження, повернути земельну ділянку привівши її у придатний стан, шляхом знесення самочинно побудованих споруд.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради.

Рішення суду мотивоване тим, що власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Факт незаконного відчуження та допущення продажу нерухомого майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на теперішній час право власності на спірний об`єкт нерухомості зареєстрований за ОСОБА_2 .. Апелянт зазначає, що для особи, яка самочинно забудувала земельну ділянку ЦК України передбачає настання таких негативних наслідків майнового характеру, як знесення збудованого об`єкту, визнання за власником земельної ділянки права власності на збудований об`єкт, проведення перебудови, відшкодування витрат, пов`язаних з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивні вимоги не підлягають задоволенню.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24 грудня 2019 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на станцію технічного обслуговування, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , та складається з: адміністративної будівля літ. А-2, загальною площею 158,4 кв.м,, будівлі кузовних робіт літ. Б-2, загальною площею 222,5 кв.м., будівлі шиномонтажу літ. В-1, загальною площею 53,2 кв.м., вбиральні літ. Г, душ літ. Д, споруди № 1-3,І.

08 жовтня 2020 року постановою Дніпровського апеляційного суду рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року та додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року були скасовані та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Дніпровська міська рада, про визнання факту користування нерухомим майном за договором оренди відмовлено.

Встановлено, що 06 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу №250 щодо відчуження станції технічного обслуговування, договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М..

20 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки №3796, предметом забезпечення якого є спірна станція технічного обслуговування, договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В..

У відповідності до копії інформаційної довідки №231711256, від 9 листопада 2020 року, з Державного реєстру речових прав встановлено наявність записів, вчинених на підставі оспорюваних правочинів, а саме: запис про право власності за ОСОБА_1 № 35521244 від 13 лютого 2020 року, внесений Державним реєстратором П`ятихатської районної державної адміністрації у Дніпропетровській області Рогач Т.В.; запис про право власності за ОСОБА_2 №35838023 від 06 березня 2020 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М.; запис про державну реєстрацію іпотеки № 36030849 від 20 березня 2020 року, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В.; запис про державну реєстрацію обтяження № 36030604 від 20 березня 2020 року, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В..

Дніпровська міська рада вважає, що укладені правочини щодо відчуження спірного майна мають бути визнані недійсними, а записи, здійснені на їх підставі, про право власності та обтяження підлягають скасуванню, оскільки рішення, за яким право власності було визнано за ОСОБА_1 , було скасовано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що факт незаконного відчуження та допущення продажу нерухомого майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, однак не може погодитись з правовим обґрунтуванням відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно із частиною другою статті 212 ЗК України приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

На підставі частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частини перша, четверта статті 376 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20 (провадження № 12-58гс21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанови від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц) (пункти 53-56))».

У постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 200/2192/18 (провадження № 61-19765св19) вказано: «враховуючи, що об`єкт незавершеного будівництва, який є предметом спору у цій справі, є об`єктом самочинного будівництва, то ефективним способом захисту порушених прав Дніпровської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такого будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. При цьому обставина щодо державної реєстрації права власності на цей об`єкт не спростовує факт самочинності зведення цього нерухомого майна та наявності підстав для застосування статті 376 ЦК України».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено, що станція технічного обслуговування, відносно якої були укладені оспорювані правочини, є самочинно збудованим нерухомим майном.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсними договору купівлі-продажу №250 від 06 березня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; договору іпотеки № 3796 від 20 березня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стороною якого міська рада не була, остання не звернула уваги на той факт, що обраний нею спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права, адже за загальним правилом наслідком недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів з відчуження нерухомого майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача.

Встановивши вказані обставини справи, а також врахувавши зазначені вище норми права, та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсними договору купівлі-продажу, договору іпотеки, не забезпечать усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, як власник земельної ділянки, на якій розміщено об`єкт нерухомості, може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у вигляді вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, іпотеки є неефективним, так як не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваними договорами.

При цьому, не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, оскільки вони є похідними від вимог про визнання недійсними договорів.

При вирішенні вимог про зобов`язання повернути земельну ділянку шляхом знесення будівель, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першоїчетвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21) у подібних правовідносинах зазначено, що «належним способом захисту прав власності Львівської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови…».

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Колегією суддів встановлено, що Дніпровська міська рада позов у частині приведення земельної ділянки до попереднього стану шляхом знесення самочинно побудованих споруд пред`явила до колишнього власника спірного майна ОСОБА_1 , який є неналежним відповідачем за такою вимогою, так як згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником спірної станції технічного обслуговування є ОСОБА_2 ..

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для задоволення цих позовних вимог, так як позов в цій частині пред`явлено до неналежного відповідача.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року - змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради, виклавши їх в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 вересня 2023 року.

Головуючий: суддя А.П. Барильська

Судді С.А. Зайцева

Ж.І. Максюта