Справа № 351/2000/21
Провадження № 22-ц/4808/860/23
Головуючий у 1 інстанції Сегін І.Р.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Василишин Л. В.

секретаря Працун В.В.

з участю ОСОБА_1 її адвоката Якубовської Г.Ф.

ОСОБА_2 її адвоката Візінського В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду від 24 квітня 2023 року, ухвалене в складі судді Сегін І.Р. в м. Снятині, повний текст складено 09 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи- ОСОБА_6 , Служба у справах дітей Снятинської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом, який у подальшому було уточнено, до ОСОБА_3 , треті особи- ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26.09.2000р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.12.2000р. належить на праві власності 2/3 частин житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Номер вказаного житлового будинку було змінено, а саме: з буд. АДРЕСА_2 . Іншим співвласником є ОСОБА_6 , якому на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26.09.2000р. належить 1/3 частини вказаного житлового будинку. У 2012р. вона домовилася із відповідачем ОСОБА_3 про відчуження вказаного житлового будинку відповідачу та для огляду вказаного будинку йому передано ключі. На даний момент, ключі від будинку відповідач не повертає, самовільно з 2012р. змінив замки на дверях, зайняв житловий будинок, з господарськими спорудами, незаконно користується належним їй майном, чим чинить перешкоди у користуванні майном позивачу та порушує її права на спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки виконавчого комітету Снятинської міської ради від 27.08.2021р. у належному їй будинку проживають без реєстрації: ОСОБА_3 , 1983 р.нар., ОСОБА_1 , 1980 р.нар., ОСОБА_5 , 2011 р.нар., ОСОБА_4 , 2014 р.нар. Просить зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 вчинити дії по усуненню перешкод в користуванні житловим будинком та господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення приміщень та видачі їй ключів від замка (замків) дверей житлового будинку та господарських будівель.

Ухвалою Снятинського районного суду від 06 вересня 2022 року клопотання представника позивача задоволено. Залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи- ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні власністю в якості співвідповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа- Служба у справах дітей Снятинської міської ради.

Рішенням Снятинського районного суду від 24 квітня 2023 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 вчинити дії по усуненню перешкод в користуванні житловим будинком та господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення приміщень та видачі ОСОБА_2 ключів від замка (замків) дверей житлового будинку та господарських будівель.

Додатковим рішенням Снятинського районного суду від 16 травня 2023 року заяву представника ОСОБА_2 адвоката Візінського В.В. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 600 грн. В решті заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 законно, оскільки вселились у 2012 році з дозволу ОСОБА_7 , з метою укладення в подальшому договору купівлі - продажу цього будинку. На підтвердження вказаних обставин надана розписка від 12.03.2012. Отже позивачка, яка є співвласником будинку надала згоду на вселення та проживання у ньому. Крім того, у даному будинку проживають малолітні діти, які не мають іншого житла для проживання, проте судом першої інстанції помилково не взято до уваги рішення виконавчого комітету Снятинської міської ради Коломийського району Івано - Франківської області від 16.12.2022 «Про затвердження висновку до суду про недоцільність визнання малолітніх дітей такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в житловому будинку», яким затверджено висновок про недоцільність визнання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як таких, що втратили право на користування житловим приміщенням в житловому будинку.

19 липня 2023 року представник ОСОБА_2 адвокат Візінський В.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , самовільно, без її згоди як співвласника будинку з 2012 року проживають в спірному будинку, здійснили реконструкцію та користуються її майном, чим порушують її майнові права. Разом з тим, відзив судом до уваги не береться, так як не підписаний адвокатом.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_2 заперечила доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законим та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачів не виникло право на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки між ними та власниками будинку не укладено будь-яких правочинів щодо проживання у спірному будинку, вони не є членами сім`ї власників такого житлового будинку, а також, суд вважав, що позбавлення відповідачів права на житло є виправданим та необхідним для захисту прав позивачки та не буде надмірним тягарем на відповідачів, так як відповідачі зареєстровані в житловому будинку в с. Город Косівського району, в якому постійно проживали.Таким чином відповідачі порушують законні права позивача, як власника житла, на проживання в спірному житловому будинку.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26.09.2000р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.12.2000р. ОСОБА_2 належить на праві власності 2/3 частин житлового будинку та господарських споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Номер вказаного житлового будинку було змінено, а саме: з буд. АДРЕСА_2 . Другим співвласником цього будинку є ОСОБА_6 , якому на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26.09.2000р. належить 1/3 частини вказаного житлового будинку.відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 24.11.2000 р вищевказаний житловий будинок на праві спільної часткової власності належав ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ..

Відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.01.2012р. за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .

Технічний паспорт на спірний житловий будинок виданий на ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Згідно виписки з рішення виконавчого комітету Попельниківської сільської ради від 27.04.2004р. № 25 вирішено провести найменування та нумерацію сільських вулиць, згідно додатка № 1.

Відповідно до додатка № 1 до рішення виконкому Попельниківської сільської ради від 27.04.2004р. № 25 по вул. Запотіцькій змінено номер будинку з АДРЕСА_2 , власниками якого є ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ..

Також установлено, що позивачкою ОСОБА_2 19.03.2012р. було написано розписку про отримання авансу за продаж спірного житлового будинку відповідачу ОСОБА_3 в майбутньому, тобто між сторонами була попередня домовленість про продаж будинку і відповідачі з даних правових підстав вселилися в житловий будинок та проживають в ньому по даний час.

Відповідно довідки виданої 27.08.2021р. Снятинською міською радою, у належному позивачці та ОСОБА_6 житловому будинку АДРЕСА_1 проживають без реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 (а.с.7).

Згідно інформації на запит суду та виданого 11.10.2019 року доручення ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 проживають та зареєстровані в селі Город Косівського району Івано-Франківської області (а.с.21,52).

Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 22.11.2018р. та 19.11.2019р. будинок сім`ї ОСОБА_3 , яка проживає не зареєстрована в АДРЕСА_1 , знаходиться у задовільному стані. Комісією встановлено, що дана сім`я упорядкувала дану територію та провела до ладу житловий будинок. Будь-яких доходів сім`я ОСОБА_3 не одержує та проживає за вказаною адресою з 20.11.2011р.

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Снятинської міської ради, затвердженого рішенням Снятинської міської ради від 16.12.2022р., служба у справах дітей вважає за недоцільне визнати малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в домогосподарстві по АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.06.2021 Державним реєстратором Снятинського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Шинкаруком І.В. накладено арешт на спірний житловий будинок.

Відповідно постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28.10.2019р. рішення Снятинського районного суду від 14.08.2019р. скасовано, ухвалено нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення відмовлено. Підставою скасування рішення Снятинського районного суду стало те, що суд першої інстанції при вирішенні спору щодо прав малолітніх дітей на житло повинен був вирішити питання щодо залучення до участі у справі органу опіки та піклування.

Згідно постанови Верховного Суду від 05.02.2020р. касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_6 залишено без задоволення, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28.10.2019р. залишено без змін.

Рішенням Снятинського районного суду від 06.09.2022р. у справі № 351/1763/19 ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачену суму авансу в розмірі 54 824 грн 00 коп. В решті позову відмовлено.

Відтак, при вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК Української РСР, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюються також цивільним законодавством.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що належному їй на праві власності домоволодінні, розташованому по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 ,зі своїм дітьми незаконно проживають у цьому домоволодінні, так як відповідачі не зареєстровані за адресою цього домоволодіння, не мають договору найму чи оренди вказаного житла чи його частини, а зареєстровані в селі Город Косівського району Івано-Франківської області. Також зазначала, що внаслідок проживання відповідачів в її домоволодінні виникають постійній конфлікти між сторонами.

На підставі викладеного, позивачка відповідно до положень статті 391 ЦК України, частини першої статті 109 та частини третьої статті 116 ЖК України просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном зобов`язання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 вчинити дії по усуненню перешкод в користуванні житловим будинком та господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення приміщень та видачі їй ключів від замка (замків) дверей житлового будинку та господарських будівель.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з частинами першою, другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як установлено судом, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 ,зі своїм дітьми зареєстровані в домоволодінні у селі Город Косівського району Івано-Франківської області, проте назаконно проживають у належному ОСОБА_6 та ОСОБА_2 домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 та чинять власникам перешкоди у користуванні житловим будинком та господарськими будівлями.

Доказів щодо правомірності проживання у спірному домоволодінні ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 суду не подали.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку зобов`язавши ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивачка як власник вказаного домоволодіння відповідно вимог закону має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі з дозволу ОСОБА_2 в 2012 році вселились у спірне домоволодіння, оскільки не підтверджені доказами. Також судовим рішенням за позовом відповідачів про стягнення авансу за спірний будинок також підтверджується відсутність їх правомірності проживання у ньому.

Крім цього, необхідно зазначити, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відтак, з огляду на підстави заявленого позову, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України. Правовий висновок щодо питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України в подібних правовідносинах викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14?64цс20).

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, що її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Колегія суддів, оцінивши зобов`язання усуненути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні спірним домоволодінням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшла висновку, що вказаний захист порушеного права відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання за адресою: село Город Косівського району Івано-Франківської області. Слід зазначити, що реєстрація місця проживання особи тісно пов`язана з її правами на володіння та користування житлом, а тому відповідач не є тією особою, що може стати безхатченком.

Таке усуненення перешкоди ОСОБА_2 в користуванні відповідачами спірним домоволодінням переслідує легітимну мету, зазначену у частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, - захист права власності на спірне майно позивача. Отже зобов`язання відповідачів не чинити перешкод позивачці у користуванні спірним домоволодінням не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Снятинського районного суду від 24 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 15 вересня 2023 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

Л. В. Василишин