провадження № 22-ц/824/8640/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 369/12814/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

17.03.2023 року позивач за первісним позовом ОСОБА_1 через канцелярію суду зареєструвала зустрічний позов до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя до позову позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2023 року повернуто зустрічний позов (позивача за первісним позовом) ОСОБА_1 до (відповідача за первісним позовом) ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Роз`яснено первісному позивачу право звернутися з вказаним позовом у загальному порядку.

Не погодившись із ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2023 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила скасувати ухвалу та зобов`язати суд першої інстанції прийняти до розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 до позовної заяви про поділ майна подружжя.

У обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що відмовляючи в прийнятті зустрічного позову, суд першої інстанції безпідставно порушив права та майнові інтереси ОСОБА_1 як співвласника майна подружжя. Вважає, що місцевий суд не звернув увагу на те, що при поданні позову ОСОБА_2 умисно не включив у перелік майна квартиру, яка є предметом спору за неприйнятим зустрічним позовом ОСОБА_1 , чим, на думку апелянтки, свідомо намагається позбавити останню права на отримання належної їй частки майна, у тому числі, при поділі цієї квартири. Наголошує, що розгляд позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, заявлених у зустрічному позові до позовних вимог ОСОБА_2 , разом із позовними вимогами ОСОБА_2 про поділ майна буде сприяти більш швидкому, правильному та об`єктивному вирішенню спору шляхом встановлення обсягу спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства подружжям.

У апеляційній скарзі апелянтка посилалася на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 27 січня 2021 року у справі № 908/1688/20, згідно яких зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту проти відповідача, іноді зустрічний позов може бути спрямовано тільки до заліку первісної вимоги.

Апелянтка звертає увагу апеляційного суду на те, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя до позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя беззаперечно взаємопов`язані та розгляд цих вимог в одному судовому провадженні має важливе значення для об`єктивного вирішення питання поділу майна подружжя. Зазначає, що ОСОБА_1 , як відповідач за позовом ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у встановлені законом строки для подання відзиву подала суду зустрічний позов з вимогами про поділ спільного майна подружжя.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

05 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . У вказаному відзиві на апеляційну скаргу позивач за зустрічним позовом просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2023 року, оскаржувану ухвалу залишити без змін, судові витрати покласти на позивача за первісним позовом.

У відзиві позивач за зустрічним позовом вказував, що виключно відповідач за первісним позовом наділяється повноваженнями заявити у справі зустрічний позов, тоді як позивач за первісним позовом по справі формує свої позовні вимоги у своєму первісному позові. Зазначає, що безкінечне заявлення сторонами зустрічних позовів в рамках одного провадження чинним законодавством не передбачено.

Вважає, що наведене посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 908/1688/20 є необґрунтованим, оскільки таке судове рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє.

На думку позивача за зустрічним позовом, аргументи ОСОБА_1 щодо умисного порушення її майнових прав шляхом невключнення у перелік майна, щодо якого заявлено вимогу про поділ зустрічним позовом, є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 , пред`являючи зустрічний позов, самостійно може визначати розмір своїх позовних вимог та реалізація цього права не є порушенням майнових прав ОСОБА_1 , як відповідача за зустрічним позовом.

23 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу. У вказаній відповіді на відзив апелянтка, підтримуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, зокрема, зазначала, що зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту проти відповідача, іноді зустрічний позов може бути спрямовано тільки до заліку первісної вимоги. Вважає, що позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами є пов`язаними, їх розгляд в одному провадженні є доцільним. При цьому апелянтка посилалася на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 916/3245/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Окрім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Окрім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати, в тому числі, на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Повертаючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 в рамках цивільної справи № 369/12814/22 є первісним позивачем, тому у неї відсутнє право на подання зустрічної позовної заяви в межах цивільної справи №369/12814/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Колегія суддів не погоджується з вказаним судовим рішенням, виходячи з такого.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 3 ст. 193 ЦПК відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Таким чином, відповідно до процесуального закону одним із спеціальних прав відповідача є право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Тобто, зустрічний позов - це позов, який подає відповідач до позивача у тому самому судовому процесі задля захисту проти первісних позовних вимог.

Метою пред`явлення зустрічного позову є спільний розгляд позовів в інтересах процесуальної економії, а в ряді випадків - уникнення постановлення суперечливих судових рішень.

Зустрічний позов має певну специфіку, яка відрізняє його від інших видів позовів (зокрема, й від первісного).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №916/3245/17 зазначено, що ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема, коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.

У постанові від 20 березня 2019 у справі № 910/2987/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що взаємопов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатися у підставах цих позовів або поданих доказах, а також у тому, що вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність матеріально-правової підстави для задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог унеможливлює задоволення вимог позивача. Зустрічний позов має бути пред`явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів).

Конструкція ч. 2 ст. 193 ЦПК вказує на її імперативність, тобто, суд позбавлений широкого розсуду щодо доцільності прийняття зустрічного позову; умовою цього є посилання у зустрічному позові на обставини, за якими задоволення зустрічного позову матиме наслідком повну або часткову відмову у задоволенні первісного позову, та виникнення позовів з одних правовідносин.

Зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту проти відповідача, іноді зустрічний позов може бути спрямовано тільки до заліку первісної вимоги. Подання зустрічного позову надає можливість через спільний розгляд первісної і зустрічної вимоги повніше врахувати правові відносини сторін. Зустрічний позов повинен бути взаємно пов`язаний з первісним. Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у такому: а) обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору; взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах; б) вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись; в) задоволення зустрічного позову може виключати повністю або частково задоволення первісного позову; подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з первісним позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

У свою чергу ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, який було прийнято судом до спільного розгляду у даному судовому провадженні.

Поряд з цим, предметом зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 також є поділ майна подружжя, пред`явлений останньою на противагу позовних вимог ОСОБА_2 .

Отже, первісні (зустрічні за первісним позовом) та зустрічні (за зустрічним позовом) позовні вимоги про поділ майна подружжя випливають з однакових за своєю правовою природою правовідносин та пов`язані один з одним, і вони є взаємопов`язаними, об`єднання вищевказаних позовів в одне провадження та спільний їх розгляд є допустимим, оскільки, вимоги вказаних позовів заявлені між тими самими сторонами і з однакових фактичних підстав та обставин, які підлягають доказуванню.

Поряд з цим, щодо висновку суду першої інстанції про неможливість прийняття зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , оскільки вона є первісним позивачем, апеляційний суд зауважує, що спільний розгляд судом позовних вимог про поділ майна подружжя є доцільним та сприятиме ефективному й економічному за процесуальним часом розгляду справи.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу суду першої інстанції на таке.

Ст. 110 СК України передбачено право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя.

Ст. 181 СК України визначено право звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на дитину тим з подружжя, з ким вона проживає, у разі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину.

Крім того, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Зі змісту СК України вбачається, що позовні вимоги про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя різні за своїм змістом та обґрунтуванням, регулюються різними законодавчими нормами, а тому такі позовні заяви подаються до суду окремо і розглядаються з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України.

Натомість, суд першої інстанції, об`єднав первісні позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та про поділ майна подружжя, які не є однорідними, не пов`язані між собою, від вирішення однієї з них не залежить вирішення інших, а тому таке об`єднання не є доцільним у зв`язку з відсутністю спільності предмета позову, не може обмежувати право ОСОБА_1 на звернення до суду з зустрічним позовом про поділ майна подружжя до позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, спільний розгляд яких є доцільним та ефективним.

Роз`яснюючи ОСОБА_1 право звернутися до суду з вказаним позовом у загальному порядку, суд першої інстанції помилково не врахував, що подання ОСОБА_1 такої позовної заяви у загальному порядку, яка підлягатиме розгляду судом окремо від розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя не сприятиме повному та всебічному з`ясуванню обставин справи, оскільки вимоги вказаних позовів заявлені між тими самими сторонами і з однакових фактичних підстав та обставин, які підлягають доказуванню.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження під час перегляду справи.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому, відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Водночас вимога апелянтки зобов`язати суд першої інстанції прийняти до розгляду зустрічний позов задоволенню не підлягає, оскільки апеляційний суд згідно положень цивільного процесуального закону не наділений такими повноваженнями.

Зважаючи на таке, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню шляхом скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2023 року - задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2023 року - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова