Провадження № 2/554/1134/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2023 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі: головуючого судді Бугрія В.М., за участю секретаря судових засідань Янушкевіч К.І., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Дробітько Вікторія Вікторівна, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, переведення права покупця,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №966 від 19.11.2021, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (Продавцями) та ОСОБА_4 (Покупцем) щодо відчуження 11/20 (одинадцять двадцятих) частини житлового будинку, загальною площею 217,1 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та посвідченого приватним нотаріусом Дробітько Вікторією Вікторівною. Перевести на ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) права та обов`язки покупця 11/20 (одинадцять двадцятих) частини житлового будинку, загальною площею 217,1 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 131 000, 00 грн., за договором купівлі-продажу №966 від 19.11.2021, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Дробітько Вікторією Вікторівною. Стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1984,80 грн. (одну тисячу дев?ятсот вісімдесят чотири гривні 80 коп.) витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору та 25000,00 грн. (двадцять п?ять тисяч грн. 00 коп.) - витрат, пов`язаних з наданням професійно правничої допомоги.

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування №653 від 02.10.2015 року є власником 1/10 (однієї десятої) частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 , що підтверджується також витягом №45019683 від 02.10.2015 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Іншими співвласниками вказаного житлового будинку наразі є ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Разом з тим, до 19.11.2021 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були власниками 11/20 (одинадцять двадцятих) частини вказаного житлового будинку, загальною площею 217,1 кв.м., житловою площею 107,8 кв.м., та які за договором купівлі-продажу №966 від 19.11.2021, посвідченого приватним нотаріусом Дробітько Вікторією Вікторівною відчужено відповідачеві ОСОБА_4 .

Вказаний договір №966 від 19.11.2021 купівлі-продажу 11/20 (одинадцять двадцятих) частини житлового будинку укладено з порушенням вимог законодавства та без урахування її переважного права перед іншими особами на купівлю частки у праві спільної часткової власності. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші мови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач (зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Отже, на час укладення між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 оспорюваного договору №966 від 19.11.2021 купівлі-продажу 11/20 (одинадцять двадцятих) частини житлового будинку по АДРЕСА_2 , позивач була співвласником такого майна.

Утім, про факт укладення оскаржуваного правочину позивач дізналася нещодавно, після того як ознайомилася з матеріалами справи №554/11746/21, яка розглядається Октябрським районним судом м. Полтави, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про визначення порядку користування земельною ділянкою за адресою житлового будинку по АДРЕСА_2 . B матеріалах справи №554/11746/21 міститься заява представника ОСОБА_4 від 22.02.2022 до Октябрського районного суду м. Полтави про залишення без розгляду позовних вимог до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визначення порядку користування земельною ділянкою з доданим оспорюваним договором, які позивачеві не направлялися.

Ухвалою суду від 22.11.2022 року відкрито провадження у справі.

23.12.2022 року від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, де просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування відзиву вказувала, що в частині незаконності укладання оскаржуваного договору позивач зазначає, що договір укладено сторонами з порушенням вимог законодавства, а саме без врахування її переважного права перед іншими особами на купівлю частки у праві спільної часткової власності. До спірних правовідносин позивач застосовує ст. 361-362 ЦК України. Позивач зазначає, що оскільки вона є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_2 то укладаючи оскаржуваний договір № 966 від 19.11.2021р. ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_4 11/20 частин житлового будинку, і співвласнику, яка має переважне право на купівлю частин не було запропоновано придбати частину будинку. Таким чином відповідачі порушили ст.362 ЦК України. Відповідач вважає, що позивач безпідставно посилається на вказану норму матеріального права, яка не застосовується в даному випадку. Зокрема, згідно ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю з ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники, відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити суду позов про переведення на нього прав та обов?язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Слід зазначити, що відповідач ОСОБА_4 на момент укладання оскаржуваного договору була співвласником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 (розмір частки складав 1/5 частина ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.02.2007р. Тому вона, як співвласник будинку по АДРЕСА_2 має переважне право на купівлю частки співвласника. Таким чином продавець ОСОБА_6 і ОСОБА_8 самостійно визначили, кому із співвласників продати належну їм частку, оскільки і ОСОБА_4 і ОСОБА_1 як співвласники знаходяться у рівному процесуальному становищі. Оскільки позовна заява не містить чіткого обгрунтування і посилання на відповідні докази щодо фіктивності чи вдаваності спірного договору купівлі-продажу то це обмежує відповідача спростовувати вказані обставини.

02.03.2023 року за клопотання представника позивача, було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_7 .

04.05.2023 року від третьої особи ОСОБА_7 надійшло пояснення, відповідно до якого просить суд задовольнити позов частково шляхом визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна №966 від 19.11.2021 року. В обґрунтуванні пояснення вказав, що згідно свідоцтва про права на спадщину, виданого приватним нотаріусом міського нотаріального округу Смоковенко Т.О. йому належить право власності 3/20 частини про АДРЕСА_2 .

04.05.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в обґрунтуванні вказувала, що у відзиві не спростовано обґрунтовані нормами права твердження позивача щодо протиправного набуття ОСОБА_4 права власності на 11/20 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 , шляхом укладення договору купівлі-продажу від 19.11.2021 із ОСОБА_9 та ОСОБА_6 з порушенням ст.362 ЦК України, тобто без попереднього письмового повідомлення позивача як одного із співвласників про відчуження нерухомості.

Зокрема, відповідачем, в спростування доводів позивача не надано суду докази підтвердження факту такого повідомлення та докази відмови ОСОБА_1 від здійснення переважного права закупівлі. Більше того, відповідач без жодного юридичного обґрунтування у відзиві на позовну заяву стверджує про безпідставне посилання позивача на статтю 362 ЦК України як на правову підставу позову, наполягаючи на відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин зазначеної норми матеріального права. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню судом в повному обсязі, а наведені у відзиві відповідача необґрунтовані заперечення проти позовної заяви не можуть бути враховані. 04.05.2023 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено до судового розгляду.

Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування №653 від 02.10.2015 року є власником 1/10 (однієї десятої) частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 , що підтверджується також витягом №45019683 від 02.10.2015 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Іншими співвласниками вказаного житлового будинку наразі є ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .

Разом з тим, до 19.11.2021 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були власниками 11/20 (одинадцять двадцятих) частин вказаного житлового будинку, загальною площею 217,1 кв.м., житловою площею 107,8 кв.м., та які за договором купівлі-продажу №966 від 19.11.2021, посвідченого приватним нотаріусом Дробітько Вікторією Вікторівною відчужено відповідачеві ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_4 на момент укладання оскаржуваного договору була співвласником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 (розмір частки складав 1/5 частина ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.02.2007р.

Відповідно до квитанції № 8 від 21.11.2022 року позивачем ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , внесено на рахунок отримувача UA0015950, отримувач ТУ ДСА України в Полтавській області, код отримувача 26304855, банк отримувача Держказначейська служба України, м Київ, кошти на депозит в сумі 131000,00 (сто тридцять одна тисяча гривень 00 копійок), призначення платежу: пред`явлення позову переведення прав покупця, як на підтвердження обов`язку позивача внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець ( а.с.2).

Позивач зазначає, що оскільки вона є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_2 то укладаючи оскаржуваний договір № 966 від 19.11.2021р. між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_4 11/20 частин житлового будинку, їй як співвласнику, яка має переважне право на купівлю частин не було запропоновано придбати частину будинку.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.

Суд вважає, що позивач безпідставно посилається на вказану норму матеріального права, яка не застосвується в даному випадку.

Зокрема, згідно ст.. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Суб`єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно. При цьому під здійсненням переважного права необхідно вважати передання (надіслання) продавцю оферти щодо укладення основного або попереднього договору купівлі-продажу частки.

Переважне право є організаційним, відносним та вторинним.

Переважне право співвласника на купівлю частки є організаційним, оскільки завдяки йому створюється передумова для набуття його носієм права на частку в праві спільної часткової власності внаслідок створення можливості для укладення договору купівлі-продажу. Саме по собі переважне право учасника спільної власності не надає його суб`єктові будь-яких майнових прав (речових, зобов`язальних та ін.), які зумовлювали б виникнення або перехід права власності. Причому відповідне майнове право виникає тільки завдяки укладенню договору купівлі продажу частки або в результаті переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу. У свою чергу, конструкція переважного права дозволяє організувати відносини учасників спільної часткової власності, створивши передумови для суб`єкта переважного права укласти договір купівлі-продажу частки.

Відносність переважного права співвласника полягає в тому, що це право реалізується в організаційних відносинах, учасники яких є персоніфікованими. Тобто в будь-якому разі чітко визначеними є суб`єкти правовідносин спільної власності. Однак його характеристика як відносного не позбавляє переважного права співвласника й певних абсолютних властивостей, які полягають в абсолютності захисту переважного права. Під абсолютністю захисту розуміється можливість носія переважного права пред`явити позов про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу частки до будь-якої іншої особи - не учасника спільної власності.

Вторинність переважного права проявляється в тому, що його виникнення зумовлене «перебуванням» у відносинах спільної власності, завдяки чому особа має статус учасника спільної часткової власності. Тобто переважне право є вторинним до права учасника на частку. За умови припинення права на частку або правовідносин спільної часткової власності припиняється й переважне право.

Вказана правова позиція зазначена в Постанові ВС від 27.05.2020р. справа №599/1327/17-ц.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При вирішенні спорів, що виникають у зв`язку з реалізацією співвласником у спільній частковій власності переважного права купівлі частки майна, необхідно враховувати, що переважне право купівлі діє лише у разі продажу частки особі, яка не входить до кола співвласників. У разі ж продажу частки будь-кому із співвласників, решта співвласників не має переважного права на її купівлю. Якщо кілька співвласників бажають скористатися переважним правом купівлі частки, то вибір того, кому продати свою частку, належить продавцю у відповідності до ч.3 ст. 362 ЦК України. (Постанова ВС від 22.07.2020р. справа № 752/26988/18).

Аналогічні висновки були сформовані в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику по справах по позовах про захист права приватної власності» зі змінами, встановленими постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 р.). Право переважної купівлі застосовується тільки при продажу одним зі співвласників своєї частки і не застосовується при продажу одним зі співвласників належної йому частки в праві спільної власності іншому співвласнику.

Слід зазначити, що відповідач ОСОБА_4 на момент укладання оскаржуваного договору була співвласником житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_2 (розмір частки складав 1/5 частина ) на підставі договору купівлі-продажу №3013 від 27.04.2006р.

Тому вона як співвласник будинку по АДРЕСА_2 має переважне право на купівлю частки співвласника. Таким чином продавець ОСОБА_6 і ОСОБА_5 самостійно визначили кому із співвласників продати належну їм частку, оскільки і ОСОБА_4 і ОСОБА_1 як співвласники знаходяться у рівному процесуальному становищі.

Також позивач застосовує до спірних правовідносин ст..235 і 236 ЦК України, які передбачають, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не можу бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, суд аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 19, 78-81, 89, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст. 15, 16, 317, 355, 356, 358, 362 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Дробітько Вікторія Вікторівна, ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, переведення права покупця - відмовити.

Повернути ОСОБА_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , грошові кошти в сумі 131 000 (сто тридцять одна тисяча) гривень, внесені нею згідно з квитанції АТ «Ощадбанк», номер 8 від 21.11.2022 року на депозитний рахунок ТУ ДСА в Полтавської області UA0015950, код отримувача 26304855, банк отримувача Держказначейська служба України, м Київ.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , витрати на правничу допомогу в розмірі 11 000, 00 грн.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі в 30 -денний термін апеляційної скарги з дня його проголошення, а особами, які приймають участь у справі, але не були присутні при оголошенні рішення у той же строк з моменту отримання копії рішення суду.

Суддя В.М.Бугрій