Справа № 487/3121/21
Провадження № 2/487/216/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2023 м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Бобрової І.В., за участю секретаря судового засідання Белорукової І.В., представника позивача адвоката Долгової Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу № 487/3121/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення матеріальної та моральної шкоди

встановив:

06.05.2021 до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшов позов адвоката Долгової Л.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому представник позивача просила зобов`язати відповідача ОСОБА_2 демонтувати увесь паркан з металевої сітки, встановлений на території домоволодіння по АДРЕСА_1 , між територією домоволодіння по АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість відновлювального ремонту за пошкодження лівої стіни будинку по АДРЕСА_1 , розбитої петардами та розбитої отмостки, прилеглої до неї, та відновлення кімнат, пошкоджених внаслідок залиття, розрахованого відповідно до проведеної судової будівельно-технічної експертизи; стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 20000 грн.; зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_3 демонтувати спринклерні системи, встановлені на території їх земельних ділянок по АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , які пошкоджують домоволодіння по АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вартість відновлювального ремонту за пошкодження житлового будинку із господарським будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , внаслідок його залиття, розрахованого відповідно до проведеної судової будівельно-технічної експертизи; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 є власником жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Рішенням Миколаївської міської ради від 28.04.2009 їй та ОСОБА_5 за вказаною адресою надано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 1000,00 кв.м., а також додатково передано в оренду строком на 25 років земельну ділянку 1098, 00 кв.м. На підставі даного рішення вони отримали державний акт на право власності на земельну ділянку від 11.11.2009 та уклали договір оренди землі № 6853 від 26.08.2009. ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 . ОСОБА_2 , що є власницею жилого будинку, розташованого на суміжній земельній ділянці самовільно перемістила паркан у бік позивача, що призвело до зменшення їх земельної ділянки. Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 01.02.2013 ОСОБА_2 зобов`язано повернути ОСОБА_1 , ОСОБА_5 самовільно зайняту по межі з останніми земельну ділянку площею 100,58 кв.м. Проте ОСОБА_2 рішення суду не виконала. Крім того, відповідачі у вечірній та ранній час доби, коли видимість мінімальна і немає ніяких перехожих, із-за паркану з території свого домоволодіння кидають петарди на подвір`я та у вікна позивача, та за допомогою спринклерів для поливу огороду у нічний та ранній час заливають стіни та дах будинку, гараж, город ОСОБА_1 , завдаючи своїми протиправними діями матеріальні збитки та моральну шкоду останній. Розмір моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що перебуває в стресовому стані останні 1,5 роки через постійні пошкодження її майна, погрози з боку відповідачів, складним та тривалим процесом оскарження їй дій у різних державних органах, що негативно відобразилось на її емоційному та психологічному стані, призвело до втрати великої кількості сил та енергії, направленої на відновлення своїх порушених прав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2021 головуючим суддею у справі визначено Боброву І.В.

Суд своєю ухвалою від 01.06.2023 відмовив у відкритті провадження за вказаним позов в частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 демонтувати увесь паркан з металевої сітки, встановлений на території домоволодіння по АДРЕСА_1 , між територією домоволодіння по АДРЕСА_2 , в частині інших позовних вимог відкрив провадження та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

01.09.2021 відповідачка ОСОБА_4 надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог, заявлених до неї, оскільки вони необґрунтовані та незаконні, а доводи, викладені у самому позові, не відповідають дійсності. Вказала, що у позові немає жодних доказів, які б свідчили про вчинення нею дій, які б руйнували будинок позивачки та зумовили необхідність проведення відновлювального ремонту. Крім того зазначила, що у неї немає спринклерного поливу на території домоволодіння, вона не має неприязного ставлення до позивачки, проте остання постійно намагається з`ясовувати з усіма відносини та провокувати на сварки.

22.09.2021 від представника позивачки адвоката Долгової Л.В. надійшла відповідь на відзив, у якій вона вказала, що у справі необхідно призначити судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, щоб визначити причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачки ОСОБА_4 та спричиненою шкодою, а також вирішити питання про усунення перешкод у користування земельною ділянкою.

Суд своєю ухвалою від 11.10.2021 задовольнив клопотання представника позивачки адвоката Долгової Л.В. та призначив у справі судову будівельно-технічну експертизу та зупинив провадження у справі.

01.02.2023 до суду надійшло клопотання судового експерта та повернуті матеріали даної цивільної справи. У клопотанні судовий експерт вказав, що 21.01.2022 від позивачки надійшов лист щодо неможливості оплати рахунку по експертизі по всім поставленим питанням з проханням про зменшення їх кількості. Оскільки зменшення питань, які поставлені судом в ухвалі від 11.10.2021 у цивільній справі № 487/3121/21, не входить до компетенції судового експерта, останній повернув матеріали цивільної справи до суду та просив вирішити питання щодо подальшого проведення даної судової будівельно-технічної експертизи.

02.02.2022 суд своєю ухвалою відновив провадження у справі та призначив підготовче засідання.

Суд ухвалою від 02.06.2023 закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Долгова Л.В. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Крім того зазначила, що судову експертизу неможливо провести у зв`язку із відсутністю коштів у позивачки на її оплату.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, у відзиві просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Інші відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Суд, заслухавши позицію представника позивачки, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, доходить до такого висновку.

У судовому засіданні встановлено, що згідно із копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.02.2009 ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_5 володіли кожен по частки житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 107,2 кв.м, житловою площею - 46,9 кв. м з господарськими будівлями та спорудами.

Згідно із копією державного акту на право власності на земельну ділянку від 11.11.2009 № 100950 ОСОБА_5 був власником земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої в АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

26.08.2009 між Миколаївською міською радою та подружжям ОСОБА_6 було укладено Договір оренди землі № 6853, за яким останні отримали в оренду земельну ділянку площею 1 098 кв.м для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 строком на 25 років з правом подальшої пролонгації.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_5 та після його смерті ОСОБА_1 успадкувала частки житлового будинку АДРЕСА_1 та частки земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,1000 га, розташованої в АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 21.08.2014 № 5-437 та від 19.12.2014 № 5-861.

Так ОСОБА_1 як єдиний власник майна за адоесою: АДРЕСА_1 , у позові вказує, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є сусідами та постійно чинять їй перешкоди у користуванні власністю, а саме вчиняють дії, спрямовані на знищення її будинку, чим спричиняють матеріальну та моральну шкоду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

У статті 96 ЗК України, зокрема, зазначено, що землекористувачі зобов`язані: не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Частиною 2 статті 13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Держава згідно із статтею 152 ЗК України забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його прав.

Згідно із ст. 391 ЦК України, на яку посилаються позивачка у заявленому позові, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже з огляду на положення ст. 391 ЦК України предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 в справі № 206/1853/18 (провадження № 61-4205св21) вказано, що «відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту».

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу.

Так за клопотанням представника позивачки судом в ухвалі від 11.10.2021 було призначено судову будівельно-технічну експертизу для встановлення наявності пошкодження майна, причинно-наслідкового зв`язку між пошкодженнями та діями відповідачів, встановлення вартості пошкодженого майна, встановлення наявності (розташування) на земельних ділянках відповідачів спринклерних систем та їх причетність до пошкодження (залиття) житлового будинку, оскільки для вирішення таких питань необхідні спеціальні знання у сфері іншій ніж право. Проте як пояснила у судовому засіданні адвокат Долгова Л.В., через відсутність у позивачки коштів оплата та проведення судової експертизи неможливі.

Враховуючи наведене вище, з наявних в матеріалах справи доказів суд не може встановити, які пошкодження житлового будинку позивачки, внаслідок чого вони утворились, яка вартість відновлювального ремонту та інше.

Не давши відповіді на дані питання, суд позбавлений можливості на підставі наданих сторонами доказів, зробити будь-які висновки по суті спору з приводу обставин, на які посилається позивачка.

Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином суд, з урахуванням наведених норм права, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про недоведеність позивачкою належними і допустимими доказами факту порушення відповідачами її прав, а тому позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 19, 76, 81, 82, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 14.09.2023.

Головуючий суддя І. В. Боброва