Справа № 740/3696/23
Провадження № 2/740/883/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2023 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого - судді Карпуся І.М.,

із секретарем судового засідання Ісаєнко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором №1046304 про надання кредиту від 29.12.2016 в сумі 267 743,07 грн. і понесених судових витрат у сумі 4 031,16 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 29.12.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю ««Фінансово-кредитний супермаркет» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 1046304, на підставі якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 50 000 грн. для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, а позичальник зобов`язався своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом з розрахунку 28% річних від суми заборгованості та виконувати інші зобов`язання згідно умов договору.

Відповідач порушив умови договору кредиту, не здійснює повернення отриманого кредиту зі сплатою процентів за його користування та інших платежів, передбачених договором, внаслідок чого станом на 01.06.2023 утворилась заборгованість у сумі 268 743,07 грн, з яких: 47 905,87 грн. заборгованість за кредитом; 81 587,20 грн. заборгованість по відсотках; 129 750 грн. заборгованість по комісії; 9500 грн. заборгованість по штрафних санкціях.

Ухвалою судді 23.06.2023 відкрито спрощене позовне провадження, постановлено розгляд справи проводити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися. Представники сторін подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача адвокат Кабриль Ю.В. у письмових поясненнях просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю невиконання відповідачем умов договору, неправомірним нарахуванням заборгованості по відсотках, комісії та штрафними санкціями, застосувати строк позовної давності.

Представник позивача у письмових поясненнях позов підтримав, звертав увагу, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідач свого розрахунку заборгованості не надав, а відтак підтвердженням невиконання умов кредитного договору відповідачем є наданий позивачем розрахунок заборгованості та платіжне доручення про перерахування на рахунок відповідача кредитних коштів. Відсотки, комісія та штрафні санкції нараховані згідно з умов договору, щодо усіх істотних умов якого сторони дійшли згоди при його укладанні.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини, і дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Встановлено, що 29.12.2016 між сторонами укладено договір №1046304 про надання кредиту, відповідно до умов якого позивач зобов"язався надати відповідачу кредит в сумі 50000 грн., строком до 15.12.2019, зі сплатою 28 % річних.

Відповідно до п. 2.5 договору, проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем на залишок заборгованості за позикою та погашаються при надходженні коштів на рахунок кредитодавця. Нарахування процентів здійснюються кредитодавцем щодня за методом "факт/факт", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, за фактичний термін користування кредитом. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день повернення кредиту. За обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду в розмірі 4 % від суми кредиту, зазначену у п. 1.1 цього Договору. Комісійна винагорода сплачується позичальником щомісячно у період встановлений у додатку №1 до договору, починаючи з 01.01.2017.

Пунктом 2.6. договору встановлено, що сплата процентів, суми кредиту та інших платежів здійснюється позичальником щомісячно ануїтетними платежами у розмірі та в період встановленими у додатку №1 до цього договору з 01 по 15 число місяця наступного за звітним, починаючи з 01.01.2017, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

За надання кредиту позичальник сплачує комісію 3% від суми кредиту, яка сплачується одноразово у день видачі кредиту за рахунок кредитних коштів шляхом перерахування за вказаними позичальником реквізитами суми кредиту за мінусом утриманої кредитодавцем комісії. Підписанням цього договору позичальник розпоряджається, надає згоду та уповноважую кредитодавця на вчинення дій з утримання на свою користь та у свої власності/не перерахуванні позичальнику грошових коштів, що включаються до загальної суми кредиту, але які до фактичного їх зарахування/перерахування на користь позичальника, в порядку, встановленому даним пунктом договору, сплачується у вигляді комісії за надання кредиту (п. 2.7 договору).

Як вбачається з графіку погашення заборгованості, який підписаний відповідачем та представником позивача, сторони погодили, що погашення заборгованості позичальником здійснюється з 1 по 15 число щомісячно: з 01 січня 2017 року по 15 листопада 2019 року - рівними платежами в розмірі 4068 грн., з 01 грудня 2019 по 15 грудня 2019 року платіж в розмірі 2489 грн.

Згідно з п. 2.9 договору строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки - три роки. Зазначене застереження згідно ст. 259 ЦК україни є договором про збільшення позовної давності.

Відповідно до п. 4.9 договору позичальник зобов"язується за повне або часткове прострочення поверненян кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або інших платежів за договором сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 200 грн за перший прострочений платіж, та 500 грн за кожний наступний прострочений поспіль платіж.

Додаток №1 до договору №1046304 про надання кредиту від 29.12.2016, підписаний сторонами (кредитодавцем та позичальником) та містить інформацію щодо умов кредиту, супутніх витрат, графіку платежів.

29.12.2016 відповідачем було оформлено, підписано заяву, яка є Додатком №2 до договору №1046304 про надання кредиту від 29.12.2016, в якій він просив перерахувати належну йому суму кредиту після утримання комісії згідно п. 2.7 договору №1046304 про надання кредиту від 29.12.2016 у розмірі 48500 грн. за зазначеними у заяві реквізитами.

Додатком №3 до договору встановлено реквізити для перерахування коштів на поточний рахунок кредитодавця для погашення кредиту, процентів та сплати інших платежів.

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Також, ч. 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Отже, встановлено, що вказаний договір між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та ОСОБА_1 підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, а тому, саме з 29.12.2016 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Також, частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Надані позивачем договір №1046304 про надання кредиту від 29.12.2016 з додатками та платіжна інструкція № 46999 від 29.12.2016 є належними та допустимими доказами, які підтверджують як укладення кредитного договору, так і видачу кредитних коштів відповідачу. Відповідач не спростував факт отримання кредиту, свого розрахунку не надав.

Позивач виконав умови договору, перерахувавши відповідачу ОСОБА_1 на обумовлений рахунок кредитні кошти у сумі 48 500 грн., за мінусом утриманої згідно п. 2.7 договору комісії, що підтверджується платіжною інструкцією № 46999 від 29.12.2016 (а.с.24).

Стверджуючи про недоведеність позивачем невиконання відповідачем умов кредитного договру, відповідач мав би надати докази на підтвердження своїх доводів, проте таких доказів відповідач суду не подав.

Згідно з розрахунком заборгованості, по 31.05.2023 за кредитним договором нараховано штрафних санкцій - 18 400 грн; комісії - 156 000,00 грн; процентів - 85043,07грн. ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 31.05.2023 сплатив 40 700 грн. і ці суми зараховані в оплату штрафів - 8900 грн, комісії - 26 250 грн, відсотків - 3455,87 грн, тіла кредиту - 2094,13 грн, згідно з черговістю, визначеною п. 2.8 Договору. Станом на 01.06.2023 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 268 743,07 грн, з яких: 9500 грн. заборгованість по штрафних санкціях, 129 750 грн. заборгованість по комісії, 81 587,20 грн. заборгованість по відсотках, 47 905,87 грн. заборгованість за кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Згідно із частиною першою ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Позивачем доведено факт укладення договору про надання кредиту, факт отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення, сплати штрафів, а тому, суд приходить до висновку, про обгрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та за штрафними санкціями.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії в розмірі 129 750,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно п. 2.5 договору за обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту, зазначену у п.1.1. цього договору. Встановлена договором комісійна винагорода сплачується позичальником щомісячно у вищевказаному розмірі в період, встановлений у додатку №1 до цього договору, починаючи з 01.01.2017, а у разі повного дострокового повернення кредиту - за фактичний період користування.

Умови кредитного договору не містять даних про те, які саме послуги за вказану комісію надаються (будуть надаватися) ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Верховний Суд у постанові від 18.03.2020 у справі №183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.10.2019 по справі №740/4328/14.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06.09.2017 у справі №6-2071цс16.

Крім того, аналізуючи нормист. 549-552, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, суд вказує на те, що наслідками укладення договору позики є: зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики); одержання позикодавцем від позичальника процентів від суми позики; сплата позичальником позикодавцю індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; сплату позичальником позикодавцю неустойки (штрафу, пені) у разі порушення боржником зобов`язання.

Проте, положеннями параграфа 1 «Позика» Глави 71 Розділу І Книги п`ятої ЦК України не передбаченого такого наслідку укладення договору позики як сплата комісії.

Тому, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості по комісії в сумі 129 750,00 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотках в розмірі 81 587,20 грн., яка нарахована ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» у тому числі і після закінчення строку кредитування, слід зазначити наступне.

Згідно з п. 1.3 договору №1046304 про надання кредиту від 29.12.2016 дата остаточного повернення кредиту до 15.12.2019.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зазначила, що припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 №723/304/16-ц стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Отже, після закінчення строку кредитування, кредитодавець втрачає право нараховувати проценти, комісію та пеню, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Тому, нарахування кредитором визначених кредитним договором процентів після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Згідно із додатком 1 до договору №1046304 про надання кредиту від 29.12.2016, протягом його дії ОСОБА_1 зобов`язувався сплатити 50 000,00 грн. в якості повернення кредитних коштів (сплати тіла кредиту) та сплатити відсотки у сумі 22868,62 грн.

У той же час, як вбачається з надано позивачем розрахунку заборгованості, відповідачем було сплачено 3455,87 грн. на погашення відсотків.

Оскільки комісія в сумі 1500 грн. при отриманні кредиту була безпідставно утримана позивачем з відповідача, тому дана сума підлягає зарахуванню в погашення процентів по кредитному договору у відповідності до встановленої п. 2.8 черговості погашення.

Крім того, наданий позивачем розрахунок заборгованості свідчить, що зі сплачених відповідачем позивачу за кредитним договором коштів в оплату комісії зараховано 26 250 грн, частину з яких в сумі 17 912,75 грн, з урахуванням того, що правових підстав для сплати відповідачем комісії позивачу судом не встановлено, також необхідно зарахувати у відповідності до встановленої п. 2.8 черговості погашення заборгованості в рахунок погашення заборгованості за процентами по кредитному договору, а решту з яких в сумі 8337,25 грн - зарахувати в рахунок погашення основної суми боргу за кредитом (тіло кредиту), а відтак у відповідача відсутня заборгованісь зі сплати відсотків, розмір яких згідно з договором у межах строку кредитування становить 22 868,62 грн, оскільки ним вони відповідачу сплачені (3455,87 грн + 1500 грн + 17 912,75 грн).

З урахуванням наведеного, зі сплачених відповідачем позивачу коштів, що в сумі 26 250 грн безпідставно віднесені позивачев в рахунок сплати комісії, частина в розмірі 8337,25 грн підлягає зарахувнню в рахунок погашення основної суми боргу за кредитом (тіло кредиту).

За розрахунком позивача, відповідачем було сплачено 2094,13 грн. на погашення тіла кредиту.

Отже, вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за основною сумою кредиту щодо визначення суми боргу за тілом кредиту, суд вважає доведеним розмір боргу в сумі 39 568,62 грн (50 000 грн - 2094,13 грн - 8337,25 грн).

Вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період після закінчення строку кредитування позивачем не заявлено.

Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за договором №1046304 про надання кредиту від 29.12.2016 становить 49 068,62 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 39 568,62 грн., штрафу - 9 500,00 грн.

У письмових поясненнях представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову повністю та заявила про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Як вбачається пункту 2.9 з договору № 1046304 про надання кредиту, сторони погодили збільшення строку позовної давності за вимогою про стягнення неустойки до трьох років.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс-18) сформульовано висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, згідно якого встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Одночасно суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Законом України від 17.03.2020 № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

В постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), сформульовано правовий висновок про те, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Судом встановлено, що згідно з п. 1.3. договору № 1046304 про надання кредиту, дата остаточного повернення кредиту - 15.12.2019, згідно розрахунку нарахування та оплати процентів станом на 01.06.2023 встановлено, що остання сума оплаченого кредиту відповідачем здійснювалась 30.04.2017, остання сума сплачених штрафів відповідачем здійснювалась 30.09.2018.

З урахуванням розрахунків заборгованості наведених позивачем та доданих до матеріалів справи (а.с. 5-8), які не були спростовані відповідачем, суд вважає за можливе стягнути з КриловаВ.В. на користь позивача заборгованість за договором від 29.12.2016 №1046304 щодо якої станом на час звернення позивача до суду з даним позовом строк позовної давності не сплив, виключивши суми платежів по тілу кредиту, які мали бути здійсненні в період з січня 2017 року по березнь 2017 року (3901,17 грн), та виключивши суми платежів по штрафам, які мали бути здійсненні в період з січня 2017 року по березень 2017 року (900 грн), в розмірі 44 267,45 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 35 667,45 грн (39 568,62 грн - 3901,17 грн), та штрафу - 8600,00 грн (9 500,00 грн - 900,00 грн), адже інші платежі мали бути здійсненні в строк менше трьох років до 02.04.2020 - дати набрання чинності положеннями п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строків позовної давності на час карантину, який відмінений з 24 години 00 хвилин 30.06.2023, тоді як позов поданий 07.06.2023, тобто під час карантину, а відтак до відновлення перебігу строків позовної давності, а отже до їх спливу.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення та стягує з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» заборгованість за договором №1046304 про надання кредиту від 29.12.2016 у розмірі 44 267,45 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 35 667,45 грн, штрафу - 8600,00 грн, щодо якої станом на час звернення позивача до суду з даним позовом строк позовної давності не сплив.

Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом на 16,53 % (44267,45:267743,07 х 100), з урахуванням приписів пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме 666,35 грн (4031,16 х 16,53%).

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 76-83, 141, 264-265 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» (юридична адреса: 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 16, ) заборгованість за кредитним договором №1046304 від 29.12.2016 у розмірі 44 267,45 грн. та судовий збір в розмірі 666,35 грн, а всього стягнути з нього 44 933 (сорок чотири тисячі дев"ятсот тридцять три) гривні 80 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до Чернігівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.М. Карпусь