Справа № 145/747/23
Провадження № 2/145/630/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2023 р. смт. Тиврів

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вальчука В. В. ,

при секретарі Крикливій М.С.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Вихрист В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Тиврів, за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказує, що він перебував в шлюбі з відповідачкою. 20.10.2022 року на підставі рішення Тиврівського районного суду Вінницької області у справі №145/980/22 шлюб між ним та відповідачкою розірвано. Рішення суду набрало законної сили 22.11.2022 року.

В шлюбі у них народилося двоє дітей : дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Подружнє життя у них з відповідачкою не складалося задовго до фактичного розірвання шлюбу. З 2019 року вони проживають окремо один від одного.

Після припинення їх з відповідачкою шлюбних відносин дочка залишилась проживати з ним, а сина дружина забрала з собою. На той момент сину було 5 років і ОСОБА_5 був сильно прив`язаний до матері. Він не хотів травмувати дитину, тому погодився, щоб син проживав з відповідачкою. На даний час відповідачка перебуває за кордоном, а вихованням ОСОБА_5 займається теща ОСОБА_7 , в якої він і проживає в с. Дзвониха. Він неодноразово звертався до відповідачки з пропозицією забрати сина проживати до себе, оскільки хлопчик росте з бабусею. ОСОБА_1 вихованням сина не займається, оскільки перебуває за кордоном. Спілкування матері і дитини обмежується телефонними дзвінками. З цих підстав між ними з відповідачкою склалися погані відносини, вони не можуть залагодити їх конфлікт в досудовому порядку, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Він з дочкою проживає в квартирі, яка належить йому на праві власності, має постійне місце роботи і стабільний дохід. Працює охоронником-пожежником в ТОВ СКХ Вінницька промислова група. За місцем роботи характеризується позитивно. Він здатен забезпечити сину гідні умови для проживання, навчання та розвитку. Він хоче кожного дня бути присутнім в його житті, приймати участь у його вихованні, піклуватися про нього.

Просить визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишивши його на утриманні та вихованні батька за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові та просила їх задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, пояснив, що він проходить військову службу солдатом у в/ч НОМЕР_1 . Хоче, щоб син проживав з ним. Служить 4 місяці. Донька живе сама і за нею приглядає його мати. До цього він доглядав сина і останній жив у нього. Колишня дружина перебуває за кордоном з початку війни, допомагала сину, сплачувала гуртки і спілкувалась з ним (сином). Мати дочці фінансово не допомагала, сину він теж не допомагав.

Представник відповідачки ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що вони жили разом, потім розійшлись, а донька не захотіла жити на зйомній квартирі. Вона працює за кордоном і утримує сина та своїх батьків. Позивачу не забороняє бачитись з сином. Син не хоче жити в м. Гнівані. Вона працює по 12 год. на добу, тому забрати сина з собою за кордон не може. Пів року до вступу до школи син жив з батьком, вони домовились, що вона буде все проплачувати, а син буде жити з ним. В неї робоча віза не закінчилась і через місяць вона поїде на роботу.

Представник Служби у справах дітей Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області Вихрист В.В. заперечила проти задоволення позову, посилаючись на рішення Тиврівської селищної ради.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні дала показання, що вона донька сторін по справі. З батьком у неї гарні відносини, з матір`ю натягнуті, вони іноді спілкуються. З братом гарні відносини, коли були канікули вони з ним разом гуляли. Вона навчається в ВНТЕУ і виїзджає з дому десь о 07-00 годині, а повертається після 16-00год.

Вислухавши осіб, що беруть участь у справі, свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступного висновку.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - син ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , що стверджується його свідоцтвом про народження (а.с. 11).

ОСОБА_5 проживає зі своєю бабусею ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в АДРЕСА_2 , стан проживання задовільний. ОСОБА_5 навчається в 1 класі філії І-ІІ ступенів с. Дзвониха опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тиврівської селищної ради. Мати дитини ОСОБА_1 перебуває за кордоном, допомагає фінансово забезпечити дитину всім необхідним. Батько дитини також допомагає та приймає участь у вихованні дитини, що стверджується актом обстеженні матеріально-побутових умов проживання (а.с. 6) та довідкою опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тиврівської селищної ради № 07-11/34 від 05.05.2023 (а.с. 9).

Відповідно до Рішення Комісії з прав дитини Тиврівської селищної ради № 4 від 22.06.2023 "Про визначення місця проживання малолітньої дитини" - вирішено рекомендувати виконавчому комітету Тиврівської селищної ради визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 за конкретною адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 44).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц (провадження №14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Як вбачається з копії довідки в/ч НОМЕР_2 № 14/4155 від 19.06.2023 та копії витягу із наказу №138 від 15.05.2023 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_2 з 15.05.2023 (а.с. 48-49), і вихованням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , займається баба ОСОБА_7 , що стверджується актом остеження матеріально-побутових умов проживання (а.с.6).

Відповідно до ч. 1 ст. 257 СК України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні.

Як відомо в Україні введено воєнний стан, який станом на дату розгляду справи продовжує діяти.

Факт проходження служби у лавах ЗСУ позивач не заперечує. При цьому, клопотань про зупинення провадження у справі на цій підставі від позивача не надходило.

З наданих суду документів не вбачається очевидних випадків протиправної поведінки з боку матері та баби щодо дитини.

Таким чином, у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, враховуючи, що на даний момент батько не проживає разом з дитиною у зв`язку з проходженням служби в лавах ЗСУ та дитиною опікується інша особа (баба), відсутність даних очевидної протиправної поведінки матері та баби щодо дитини, суд вважає, що визначення місця проживання дитини із батьком, який проходить службу в лавах ЗСУ та фактично відсутній за місцем мешкання не буде відповідати інтересам дитини.

За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 4, 12, 81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. 29 ЦК України, ст. 7, 19, 141, 161, 258 СК України, 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Тиврівської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 14.09.2023 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Суддя Вальчук В. В.