Провадження № 2/522/5073/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року

Приморський районний суд м.Одеси у складі судді Суворової О.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Міністерство оборони України, про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Приморського районного суду м.Одеси із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Міністерство оборони України, про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що з 05.07.2016 р. по 29.06.2017 р. він проходив військову службу у військовій частині (далі ВЧ) НОМЕР_1 на посаді командира частини. З початку повномасштабної збройної агресії Росії проти України проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_2 , будучи призваним до складу Збройних Сил України під час мобілізації. 09.02.2023 р. ВЧ НОМЕР_1 в особі її командира ОСОБА_2 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду про стягнення зі ОСОБА_1 майнової шкоди у розмірі 3572,14 грн. , обґрунтовуючи позов тим , що БТР з бортовими номерами 510, 514, 560 відповідно до наряду від 09.04.2022 р. №338/22 були передані до військової частини НОМЕР_3 з неприйнятими рішеннями стосовно некомплектності та нестачі, яка була виявлена ще у 2017 р. Розмір нестачі становить 17 860,14 грн., яку, на думку відповідача, слід розподілити на 4 експосадових осіб ВЧ НОМЕР_1 , у тому числі і на ОСОБА_1 . Наказом № 124 від 29.06.2017 р. ОСОБА_1 звільнено з ВЧ НОМЕР_1 , справи були здані ним без зауважень. Згідно наказу від 12.06.2017 р. №391, підписаного позивачем, як командиром ВЧ НОМЕР_1 , начальнику автомобільної та бронетанкової служби військової частини НОМЕР_1 наказано усунути в найкоротшій термін проблемні питання стосовно документації за БТР бортові номери 510, 514, 560. В подальшому, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.04.2023 р. у справі №420/3043/23 позовну заяву військової частини НОМЕР_1 про стягнення зі ОСОБА_1 майнової шкоди було повернуто позивачу без розгляду.

Також в позові зазначено , що ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 р. позов військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення заподіяної майнової шкоди було залишено без розгляду через пропущення позивачем строку на звернення до суду . Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 р. зазначена ухвала залишена без змін . Постановою Верховного Суду у справі №140/6315/20 від 28.01.2021 р. за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення заподіяної майнової шкоди відмовлено у задоволенні касаційної скарги військової частини НОМЕР_1 та залишено в силі попередні рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 р. та Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 р.

Позивач вважає, що вищезазначеними діями відповідача принижена його честь та гідність, ділова репутація, так як він є публічною особою, офіцером Збройних Сил України, депутатом Ковельської міської ради, засновником громадської організації Ковельське об`єднання ветеранів та волонтерів АТО/ООС, співзасновником громадської організації "Осіб з інвалідністю "ВІЙСБКОБУД35". В позові зазначено , що невстановленими посадовими особами військової частини НОМЕР_1 розповсюджується інформація про нього, як про некомпетентного командира, особу, яка винна державі кошти з 2017 р. та ухиляється їх сплачувати. Вказана інформація є недостовірною, не відповідає дійсності та не ґрунтується на належних і допустимих доказах. Позивач стверджує, що у зв`язку із протиправними діями відповідача стан його здоров`я суттєво погіршився, він перебував на огляді у кардіолога, витрачав кошти на придбання необхідних йому ліків, постійно перебуває у стресовому стані, побоюючись неправомірних дій частини. Тому позивач звернувся з позовом, в якому просить:

-заборонити військовій частині НОМЕР_1 розповсюджувати недостовірну інформацію щодо рівня його компетентності, його заборгованості перед державою, яка нібито виникла за час проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_4 ;

-стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь моральну шкоду у розмірі 200 000,00 гривень;

-стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 гривень.

За результатами автоматизованого розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Суворовій О.В.

Ухвалою суду від 20.06.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Міністерство оборони України, про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - залишено без руху.

04.07.2023 року на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, яка передана головуючій судді - 05.07.2023 року.

Ухвалою суду від 10.07.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження.

Відповідачу та третій особі копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками були направлені засобами поштового зв`язку.

19.07.2023 року на електронну адресу суду від представника третьої особи Міністерства оборони України надійшла заява з доказами на підтвердження представника МОУ витяг із ЄДРЮЮ (а.с.32-34).

09.08.2023 року на електронну адресу суду від Військової частини НОМЕР_1 було надіслано копію витягу із наказу №130 від 10.05.2023, копію витягу із наказу №122 від 02.05.2023, довіреність ВЧ НОМЕР_1 (а.с.35-38).

14.08.2023 року на електронну адресу суду від третьої особи - Міністерства оборони України надійшли письмові пояснення (а.с.39-44), відповідно до яких, Міністерство оборони України не погоджується з вимогами позивача, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. Вказані дії не є поширенням відповідачем недостовірної інформації про позивача в розумінні положень статті 277 ЦК України, а тому позов задоволенню не підлягає, оскільки вважає, що не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Також зазначає, що вищевказана обставина (судове засідання по справі №420/3043/23) не являється поширенням інформації, це передбачена Законом процедура вирішення питання притягнення до матеріальної відповідальності. Підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом. У разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. Тому , третя особа - Міністерство оборони України просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в повному обсязі.

15.08.2023 року на електронну адресу суду від відповідача - Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву з посиланням на наступне. Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб. У відповідності цієї норми відповідач вважає, що військова частина НОМЕР_1 не розповсюджувала недостовірну інформацію щодо позивача, а лише скористались своїм юридичним правом та звернулась до суду за захистом своїх інтересів щодо відшкодування завданої шкоди позивачем, оскільки він перебував на посаді командира військової частини НОМЕР_1 . У позовній заяві позивача немає жодного доказу про розголошення стороннім особам інформації про його ділові навички, як військовослужбовця і щодо рівня його компетенції .

Щодо відшкодування моральної шкоди, відповідач зазначає наступне. В обґрунтування факту заподіяння моральної шкоди, позивач вказав, що через поширену відповідачем неправдиву інформацію стосовно рівня його професійних здібностей, яка не підтверджується ніякими доказами, в нього погіршився стан здоров`я. Проте, доказів того, що погіршення здоров`я сталось після отримання позовної заяви військової частини НОМЕР_1 , а не протягом довгого періоду лікування, а також, що огляд у кардіолога не було заплановано заздалегідь, позивач не надав. Щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, вважає, що доказів звернення позивача за правовою допомогою не надано, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат відсутній, тому дана вимога також підлягає відмові.

25.08.2023 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив(а.с.56-57), відповідно до якої позивач зазначає, що у відзиві командира військової частини НОМЕР_1 не вказано номер справи і прізвище судді, який розглядає справу №522/11201/23, у відзиві командира військової частини НОМЕР_1 не вірно зазначено назву Приморського районного суду міста Одеси. Відповідно до вимог ст. 182 ЦПК України заява повинна містити певні обов`язкові реквізити для оформлення, проте у відзиві командира частини НОМЕР_1 від 08.08.2023 р. не містяться реквізити та код ЄДРПОУ третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс, або очікує понести у зв`язку із розглядом справи, інших доказів, що додаються до заяви. А тому позивач вважає, що відзив відповідача від 08.08.2023 р. складений із порушенням процесуальних норм права. У відзиві відповідача викладено його позицію, що повністю співпадає з позицією відповідача у справі №420/3043/23 в Одеському окружному адміністративному суді. Жодних належних і допустимих спростувань позиції позивача у відзиві від 08.08.2023 р. надано не було, тому просить суд залишити відзив командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2023 р. без розгляду.

Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом у судове засідання, в розумінні положень ст.279 ЦПК України, не надходило.

У визначений судом строк відповідно до ст. ст. 191, 278 ЦПК України, відзив на позов подано, тому суд провів розгляд справи за наявними матеріалами із письмовими поясненнями третьої особи, відзивом відповідача на позовну заяву та запереченнями позивача на відзив.

Суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній доказів.

З`ясувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05.07.2016 р. по 29.06.2017 р. проходив військову службу у військовій частині (далі ВЧ) НОМЕР_1 на посаді командира частини.

Згідно витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 124 від 29.06.2017 р. підполковника ОСОБА_1 , призначеного на посаду офіцера відділу служби військ штабу командування військово-морських збройних сил України , вважати таким, що з 29.06.2017 року справи та посаду командира ВЧ НОМЕР_1 здав та вибув для подальшого проходження служби до ВЧ НОМЕР_5 ( АДРЕСА_1 )(а.с.13).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року (справа №140/6315/20) в справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення заподіяної майнової шкоди в задоволенні клопотання ВЧ НОМЕР_1 про поновлення строку звернення до суду відмовлено. Клопотання відповідача ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без розгляду - задоволено. Позов ВЧ НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди залишено без розгляду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 (справа №140/6315/20) апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 залишено без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року про залишення позову без розгляду в справі №140/6315/20 без змін.

Постановою Верховного суду від 28.01.2021 року (справа №140/6315/20) касаційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 залишено без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 року у справі №140/6315/20 без змін.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.04.2023 р. у справі №420/3043/23 позовну заяву військової частини НОМЕР_1 про стягнення зі ОСОБА_1 майнової шкоди було повернуто позивачу без розгляду.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір .

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів.

Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, доведення до хоча б однієї особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Відповідно до ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Позивач вказує, що подаючи позов до нього, відповідач своїми діями принизив його честь та гідність, ділову репутацію, так як він є публічною особою, офіцером Збройних Сил України, депутатом Ковельської міської ради, засновником громадської організації Ковельське об`єднання ветеранів та волонтерів АТО/ООС, співзасновником громадської організації "Осіб з інвалідністю "ВІЙСБКОБУД35". На думку позивача, невстановленими посадовими особами військової частини НОМЕР_1 розповсюджується інформація про нього, як про некомпетентного командира, особу, яка винна державі кошти з 2017 р. та ухиляється їх сплачувати.

У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню (статті 47-1 Закону України «Про інформацію»).

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Частиною 1 статті 200 ЦК України передбачено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно частини 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У пункті 19 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

За приписами ст.30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

Питання про визначення ствердження як факту або оціночного судження знаходиться у сфері свободи розсуду національного суду.

Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу на необхідність розмежування твердження про факти та оціночні судження, підкреслюючи, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (справа «Лінгенс проти Австрії», рішення від 08 липня 1986 року, п.46).

Розвиваючи ці положення у справі «Ліндон, Очаковські-Лоран та Жулі проти Франції», Європейський суд з прав людини нагадав, що для того, щоб оцінити виправданість оспорюваного висловлювання, необхідно провести різницю між твердженнями про факти і оціночні судження. У той час як реальність фактів може бути продемонстрована, правдивість оціночних суджень не може бути предметом доведення. Вимогу довести правдивість оціночного судження неможливо виконати, це порушує саме право на вільне вираження думки, яке є найважливішим елементом права, гарантованого ст.10 Конвенції. Класифікація висловлювання як твердження про факт або оціночного судження являє собою питання, яке перш за все знаходиться в рамках свободи розсуду національних органів влади, зокрема національних судів. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, воно повинно бути підтримано достатньою фактичною підставою, за відсутності якої воно буде визнано таким, що виходить за належні рамки (справа «Ліндон, Очаковські та Жулі проти Франції», рішення від 22 жовтня 2007 року, п.55).

Так, судом встановлено, що матеріали справи не містять відомостей, поширення якої саме інформації порушує права позивача, що позбавляє суд можливості перевірити чи є вказана інформація констатацією , що містить фактичні дані, або є лише висловленим припущенням, що не може бути доведеним та обґрунтованим як так, що порушує честь, гідність та ділову репутацію.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, визначені статтею 1174 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу державної влади, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.

Суд наголошує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 614/2328/17 обов`язковим доказом для визначення наявності факту завдання позивачу моральної шкоди має бути судовий документ про визнання протиправності дій органу, яким її завдано. Реалізація особою свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав такої особи.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Відтак, як на час подання позову, так і протягом розгляду справи в суді позивач не надав належних доказів на підтвердження факту порушення його честі, гідності і ділової репутації , тому передбачених законом підстав для стягнення моральної шкоди суд не вбачає.

Суд прийшов до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що «невстановленими посадовими особами військової частини НОМЕР_1 розповсюджується інформація про нього, як про не компетентного командира, про особу, яка винна державі кошти з 2017 р. та ухиляється їх сплачувати», що завдало йому моральну шкоду та спричинило суттєве погіршення здоров`я, внаслідок чого, він перебував на огляді у кардіолога, витрачав кошти на придбання необхідних йому ліків та постійно перебуває у стресовому стані, побоюючись неправомірних дій частини. Позивач не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди у розмірі 200 000 гривень, та якими доказами це підтверджується, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем на правничу допомогу /як зазначається в позові це сума у розмірі 25 000 грн./, покладаються на нього. Але суд зауважує, що позивачем не надано відповідних доказів, що він взагалі звертався за правовою допомогою, оскільки угоди з адвокатом суду надано не було , як і доказів сплати зазначеної суми.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1167,1174 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 4, 12, 77-82, 141, 142, 211, 213, 247, 259, 263-265, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Міністерство оборони України, про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В.Суворова