Дата документу 12.09.2023 Справа № 334/7560/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/7560/20

Провадження №22-ц/807/1571/23

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Земцової Вікторії Олександрівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року, повний текст якого складений 12 липня 2021 року, в складі судді Бредіхіна Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Земцової Вікторії Олександрівни до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Земцової В.О. звернувся із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 24 квітня 1998 року. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2020 року.

Під час перебування у шлюбі відповідачу ОСОБА_2 був подарований житловий будинок загальною площею 54,8 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 1207 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час шлюбу, а саме у 2014 році подружжям був побудований житловий будинок літ. Л-2 загальною площею 123,1 кв. м, житловою площею 76,1 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер :04:022:0228 за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на житловий будинок було оформлено на ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_1 , видане 18 грудня 2014 року РС Запорізького МУЮ Запорізької області, та підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16 жовтня 2020 року № 228346049.

Право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :04:022:0228, на якій розташований вищезазначений житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , також зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер НОМЕР_2 , видане 21 липня 2014 року реєстраційною службою Запорізького МУЮ Запорізької області та підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16 жовтня 2020 року № 228346049.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог, просив:

визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок літ. Л-2 загальною площею 123,1 кв. м, житловою площею 76,1 кв. м, вбиральню літ. М, паркан № 7, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 77/200 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складає 1/2 житлового будинку літ. Л.-2, вбиральні, літ. М, паркан № 7;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 77/200 частини земельної ділянки кадастровий номер :04:022:0228 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2020 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині на праві особистої приватної власності, передбачені статтею 62 СК України. Відповідачем ОСОБА_2 отримано у власність на підставі договору дарування домоволодіння, житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, які розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому здійснювалось самочинне будівництво на території цього домоволодіння внаслідок чого було доповнено ще одним житловим будинком літ. Л-2, тому зазначений житловий будинок нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою та іншими складовими домоволодіння отриманим у дар відповідачем. Позивач не надав належних та допустимих доказів того, що спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, які були внесені ОСОБА_1 , а також не надав доказів на яку суму істотно збільшився у своїй цінності спірний будинок. Сам факт перебування позивача значний час в іншій країні та факт перебування сторін у шлюбі у період, коли було здійснено самовільне будівництво та його легалізація, не свідчить про те, що таке будівництво здійснене саме за істотної участі позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Земцової В.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

ОСОБА_1 зазначає, що під час перебування у шлюбі відповідачці ОСОБА_2 був подарований житловий будинок загальною площею 54,8 кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 1207 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . За час шлюбу сторін відбулося значне поліпшення та збільшення вартості спірного нерухомого майна, а саме у період з 2009 року по 2014 рік подружжям на зазначеній земельній ділянці побудовано окремий будинок Л-2 загальною площею 123,1 кв. м., житловою площею 76, 1 кв. м., загальною вартістю 483828 грн. Право власності на будинок було оформлено на ОСОБА_2 . Відповідач не надала належних, допустимих, достатніх доказів, які б безспірно свідчили про те, що вона за час шлюбу будувала спірний будинок за особисті кошти. Вважає, що позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 77/200 частин домоволодіння та земельної ділянки, площею кадастровий номер :04:022:0228, за адресою: АДРЕСА_1 , ґрунтуються на нормах сімейного, цивільного та земельного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Черненко Т.Ю. зазначила, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Позивач у справі не надав жодного доказу того, що він приймав участь у побудові спірного будинку або надавав грошові кошти для здійснення такого будівництва. Сам факт перебування ОСОБА_1 значний час в іншій країні та факт перебування у шлюбі у період, коли було здійснено самовільне будівництво та його легалізація, не свідчить про те, що будівництво здійснене саме за істотної участі позивача. Щодо поділу земельної ділянки представник відповідача зазначив, що ОСОБА_2 приватизовано спірну земельну ділянку на підставі рішення міської ради, вона передана у власність безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна на цю земельну ділянку не поширюється (т. 1 а.с. 219-224).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року у цій справі залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні належні та беззаперечні докази, які підтверджують факт трудових чи грошових затрат колишнього чоловіка відповідача - ОСОБА_1 у збільшення вартості спірного майна. Вказані обставини позивачем не доведені, зокрема, відсутні квитанції на його ім`я про придбання будівельних матеріалів або ж надання грошових коштів для здійснення такого будівництва, переказ таких коштів з іншої країни. Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що з врахуванням обставин справи для визнання особистого нерухомого майна одного з подружжя спільним майном подружжя позивач не надав належних та беззаперечних доказів істотності збільшення вартості майна, що первинний об`єкт нерухомості, який належав відповідачу на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи став несуттєвим, малозначним порівняно з тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу в результаті спільних трудових або грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником, тобто позивачем. Доводи апеляційної скарги, що позивач значний час перебував в іншій країні без підтвердження надання (переказу) грошових коштів відповідачу для будівництва житлового будинку та факт перебування сторін у шлюбі у період, коли було здійснено самочинне будівництво та його легалізація, не свідчать, що таке будівництво здійснено саме за істотної участі позивача..

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Земцова В.О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 червня 2022 року, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду: від 13 березня 2019 року в справі № 334/9028/15-ц, від 16 грудня 2019 року в справі № 333/2114/17, від 21 січня 2020 року в справі № 462/409/18, від 21 березня 2018 року в справі № 686/9580/16-ц, від 06 жовтня 2021 року в справі № 317/2520/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

У серпні 2022 року представник ОСОБА_2 адвокат Черненко Т.Ю. подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що оскільки не доведено, що істотність збільшення домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , пов`язана зі спільними затратами грошових коштів чи трудовими затратами позивача, тому підстав для визнання особистого майна відповідачки спільним майном подружжя не вбачається. Земельна ділянка передана у власність ОСОБА_2 безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: постанову Запорізького апеляційного суду від 15 червня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що у цій справі позивач посилався на істотне збільшення вартості первинного об`єкта нерухомості, який належав відповідачці на праві приватної власності, не в наслідок зміни ринкової ціни, коливання курсу валют, поточного ремонту тощо, а внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, що призвело до створення нового об`єкту нерухомого майна - житлового будинку літ. Л-2, загальною площею 123,1 кв.м. Апеляційний суд не перевірив правильність висновків суду першої інстанції, не встановив усі фактичні обставини справи, не встановив природу збільшення вартості майна, шляхи та способи такого збільшення.

При новому апеляційному перегляді постановою Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано житлову будівлю Л-2, яка знаходиться у складі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 77/200 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складає 1/2 житлового будинку літ. Л.-2, вбиральні, літ. М, паркан №7.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 77/200 частини земельної ділянки кадастровий номер :04:022:0228 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 21128,72 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що перебудоване та новостворене у період шлюбу сторін майно зумовило суттєве збільшення вартості та якості домоволодіння і при цьому кожною із сторін не доведено, що це збільшення відбулося за рахунок лише його особистих коштів, позовні вимоги щодо визнання права власності на 77/200 часток домоволодіння є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, враховуючи, що земельна ділянка була надана під обслуговування домоволодіння, позовні вимоги про визнання права власності за позивачем на її відповідну частку також є обґрунтованими.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Черненко Т.Ю. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції; стягнути із позивача судові витрати.

Касаційна скарга мотивована тим, що фактичні шлюбні відносини між сторонами, як подружжям, припинені вже давно. Позивач у період, за який побудований спірний будинок, проживав на території Республіки Польща, а відповідач знаходилася в Україні, працювала, здійснювала будівництво спірного будинку, опікувалася дітьми. Те, що позивач передавав грошові кошти відповідачу з-за кордону не знаходить свого підтвердження, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували декларування грошових коштів, що були б переслані. Позивач періодично кривдив відповідачку, здійснював насилля у родині, викрав виключно усі документи, які стосувалися будівництва спірного будинку та знищив їх, що підтверджується матеріалами адміністративної справи № 334/5340/20, витягом з ЄРДР, випискою з медичної карти хворого № 1336, виданою 9 міською лікарнею. В якості доказу, який підтверджує розрахунок складу нерухомості (об`єктів, що побудовані на земельній ділянці), на які позивач посилається у позові, позивач подав акт, що складений ФОП ОСОБА_3 , який є інженером з інвентаризації нерухомості та не може визначати відповідність часток нерухомого майна відповідно до площі земельної ділянки. У спірному домоволодінні вже тривалий час відсутня будівля літ. М., отже, якщо б ОСОБА_3 дійсно складав такий акт, проводячи інвентаризацію об`єктів нерухомості, то це було б відображено у акті. Вказаний акт не може бути належним та допустимим доказом, у розумінні ЦПК України, оскільки не містить відповідних розрахунків, не відображає методику, відповідно до якої проведено розрахунки, не містить відмітки особи, що його склала, про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. У вказаному акті також зазначено вартість нерухомого майна літ. Л-2 474 609 грн., що істотно суперечить оцінці, яка надана у матеріали справи разом з первісним позовом. Позивач ґрунтує позовні вимоги виключно на припущеннях.

Під час перегляду справи апеляційним судом позивачем наданий з порушенням вимог ЦПК України висновок № 2023-1 від 30 січня 2023 року. Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.

Постановою Верховного Суду від 14 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково : постанову Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У постанові Верховного Суду зазначено, що суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про задоволення позову, оскільки не врахував, що :

-сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном;

-не встановив якими доказами підтверджуються доводи позивача про те, що у збільшення вартості майна були вкладені його власні кошти чи власна трудова діяльність;

-приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, не навів мотивів такого рішення та здійснив це без встановлення неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що не залежали від учасників справи;

-не надав оцінки наявним у матеріалах справи висновку ТОВ «Укрспецекспертиза» від 21 грудня 2020 року №71/12/20, довідки ФОП ОСОБА_3 від 07 квітня 2021 року, не навів мотиви їх відхилення.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 04 липня 2023 року прийнято до свого провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Земцової В.О. на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року.

08 вересня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Черненко Т.Ю. надала до апеляційного суду додаткові пояснення, в яких зазначила, що фактичні шлюбні відносини між сторонами, як подружжям, припинені давно. Позивач у період, за який побудований спірний будинок проживав на території Республіки Польща, відповідач знаходилася в Україні, працювала, здійснювала будівництво спірного будинку, опікувалася дітьми. Те, що позивач передавав грошові кошти відповідачу із-за кордону не знаходить свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджували б декларування грошових коштів, що були б надіслані чи передані. Крім того, позивачем не надано доказів того, що спірний будинок не існував на момент дарування домоволодіння відповідачу, а тому є приватною власністю та поділу не підлягає. У копії технічного паспорта на спірний будинок зазначено «дату побудови або реконструкції», натомість у додатках до висновку експерта №2023-1 від 30.01.2023 зазначено виключно «дату побудови». Такі дані є суперечливими, оскільки не відповідають дійсності.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що спірний будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, які були внесені особисто ОСОБА_1 ; сам факт перебування позивача значний час в іншій країні та факт перебування сторін у шлюбі у період, коли було здійснено самовільне будівництво та його легалізація, не свідчить про те, що таке будівництво здійснене саме за істотної участі позивача; земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, та відхиляє доводи апеляційної скарги з наступних мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження НОМЕР_3 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського райвиконкому м. Запоріжжя 24 квітня 1998 року (т.1 а.с. 13).

Рішенням Ленінського районного суду від 12 листопада 2020 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 18-19).

Під час перебування сторін у шлюбі у них народилися син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 103), та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 14).

11 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корицьким Є. Д., зареєстрований в реєстрі за № 1376, за умовами якого ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 54,8 кв. м. , який розташований на земельній ділянці площеюплощею 1207 кв.м.

Згідно із договором на земельній ділянці знаходились: житловий будинок літ А, душ літ. Ж, телиця літ. З, гараж літ. В, літня кухня літ. Б., погріб з шийкою літ. пг, сараї літ. б, Е, Г,К, вбиральня літ. Д, паркани 1,2,6, ворота 4, яма зливна 5, водопровід 3, замощення І (т. 1 а.с. 86).

Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 321/5305 домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , станом на останню дату інвентаризації 14 жовтня 2014 року, складеної ТОВ «ЗМБТІ», а саме технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, вбачається, що за даними ТОВ «ЗМБТІ» станом на 01 січня 2013 року власником вказаної будівлі є ОСОБА_2 . На даній земельній ділянці знаходяться: житлові будинки літ. А, Л-2, літня кухня - літ. Б, гараж - літ. В, сараї б, Е, Г, К, теплиця - літ. З, вбиральня - літ. М, погріб з шийкою - літ. пг, паркани №1, 2, 4, 6, 7, водопровід № 3, зливна яма № 5, замощення І.

Загальна площа земельної ділянки 1178 кв. м, усього під забудовою 279 кв. м, під основною будівлею 164 кв. м, під господарськими, допоміжними будівлями і спорудами 115 кв. м, під двором 899 кв. м. Житловий будинок - літ. А - 1951 року, площа основної забудови 53,7 кв. м; житловий будинок літ. Л-2, - 2014 року, площа основної забудови 76,1 кв. м. У 2014 році побудований ганок до літ. Л-2, площею основної забудови 11,4 кв. м; вбиральня 1 шт; паркан, площа основної забудови 12,2 кв. м.

У судовому засіданні, апеляційним судом досліджена довідка від 19.02.2008 , засвідчена ОП ЗМБТІ , з якої вбачається, що рішенням виконкому Запорізької міської ради від 25.11.1954 № 765 за житловим будинком АДРЕСА_1 закріплена площа землекористування у розмірі 1200 кв.м.

Стаття 120 ЗК України передбачає правила переходу права власності на земельну ділянку, на якій розміщені будівлі .

Рішенням Запорізької міської ради від 27 червня 2014 року № 55/103 земельну ділянку, на якій розташований будинок за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:022:0228 площею 0,1000 га передано у власність відповідачу ОСОБА_2 та згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за відповідачем 21.07.2014 зареєстровано право власності на земельну ділянку ( т.1 а.с.109-110).

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 грудня 2014 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок літ АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.108).

Отже, земельна ділянка, яку відповідач отримала у приватну власність та розміщені на ній об`єкти нерухомості нерозривно пов`язані між собою.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:

1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;

2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників, при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначено:

«Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність».

Отож, при посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність (постанови Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 453/320/16-ц (провадження № 61-4141св21), від 28 березня 2023 року у справі № 346/2857/21, провадження № 61-9952св22).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Відповідно до правил доказування у цивільному процесі лише посилання на факти, без їх доведення належними та допустимими доказами, не може бути підставою для задоволення позову.

Звертаючись до суду із позовом, який розглядається, позивач стверджував, що під час перебування в шлюбі, відповідачці ОСОБА_2 був подарований житловий будинок загальною площею 54.8 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 1207 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , та в 2014 році він з відповідачкою на належній їй земельній ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер :04:022:0228 за адресою: АДРЕСА_1 , за спільні грошові кошти збудували будинок літ. Л-2 загальною площею 123,1 кв. м, житловою площею 76,1 кв. м.

До того ж, ОСОБА_1 вказував, що істотне збільшення вартості первинного об`єкта нерухомості, який належав відповідачці на праві приватної власності, відбулося внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, що призвело до створення нового об`єкту нерухомого майна - житлового будинку літ. Л-2, загальною площею 123,1 кв. м., тому цей будинок є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках.

В позовній заяві, позивач ОСОБА_1 зазначав, що джерелом збільшення вартості існуючого об`єкта нерухомості, було внесення коштів, які ним отримані під час перебування на заробітку в державі Польща, де він працював з 2009 року.

Частиною 2 статті 83 ЦПК України визначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Проте, позивач або його представник у порядку, визначеному названою нормою процесуального закону, не надав докази на підтвердження обставин, якими обгрунтовував позов.

Матеріали справи містять інформацію, адресовану Ленінському районному суду м. Запоріжжя від 13.04.2021 № 334/7560/20/4817/2021 Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України, з якої вбачається, що у період з 21.04.2016 по 22.03.2021 ОСОБА_7 перетинав державний кордон України періодично та на незначний проміжок часу ( т.1 ас.148).

Проте, ці обставини не можуть підтверджувати факт його працевлаштування та отримання коштів, які спрямовувались на реконструкцію або будівництво спірного нерухомого майна.

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту участі шляхом вкладення грошових коштів або трудової діяльності суду не надано .

Окрім того, апеляційним судом представнику позивача роз`яснено положення ст..12 ЦПК України та запитано про існування доказів на підтвердження підстав позову на виконання вказівок, викладених в постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року.

Представник позивача пояснила, що ними надані всі наявні докази та нічого додатково надати не бажає, про настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, обізнана.

Отже, позивач мав обов`язок довести суду існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги.

Однак такого обов`язку позивач не виконав, не надав до суду будь-яких належних та допустимих доказів на обґрунтування природи збільшення вартості спірного будинку внаслідок праці позивача та вкладення коштів.

На обґрунтування збільшення вартості спірного будинку, позивач посилався на висновок ТОВ «Укрспецекспертиза» від 21 грудня 2020 року та Акт обстеження об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 07 квітня 2021 року, проведеного інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_3

Так, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі відповідачу було подаровано житловий будинок загальною площею 54,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2014 році, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за цією ж адресою введено в експлуатацію житловий будинок літ. Л-2 загальною площею 123,1 кв. м, житловою площею 76,1 кв. м, право приватної власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 .

Відповідно до висновку про вартість ТОВ «Укрспецекспертиза» від 21 грудня 2020 року, зробленого на замовлення позивача, визначено, що ринкова вартість житлового будинку літ. Л-2 загальною площею 123,1 кв. м, житловою площею 76,1 кв. м станом на 21 грудня 2020 року становить 400 000 грн. (т. 1 а.с. 23).

Надаючи оцінку названому висновку, колегія суддів приходить до висновку, що цей письмовий документ, не є належним доказом в розумінні ст.. 77 ЦПК України, оскільки не містить інформацію щодо предмета доказування, яким є встановлення наявності істотного збільшення вартості нерухомого майна та природу, шляхи та спосіб такого збільшення, а лише зазначено ринкову вартість нового об`єкта нерухомості ( літ. А-2).

Актом обстеження об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 07 квітня 2021 року, проведеного інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_3 зазначено:

житловий будинок літ.А вартістю 34829 грн., прибудова літ.а вартістю 17942 грн., веранда літ.а1 вартістю 2761 грн., літня кухня літ.Б вартістю 28972 грн., сарай літ.б вартістю 187 грн.. гараж літ.В з оглядовою ямою вартістю 7365 грн., сарай літ.Г вартістю 3142 грн., сарай літ.Е вартістю 391 грн., теплиця літ.З вартістю 9202 грн., сарай літ.К вартістю 14236 грн., погріб з шийкою літ.пг вартістю 2584 грн., паркан №1 вартістю 5870 грн., паркан №2 вартістю 1182 грн., водопровід №3 вартістю 427 грн., ворота №4 вартістю 4433 грн., зливна яма №5 вартістю 1633 грн., паркан №6 вартістю 4729 грн., замощення І вартістю 2248 грн., загальною вартістю 143233 грн., складають 23/100 частини об`єкту нерухомості;

житловий будинок літ. Л-2 вартістю 474609 грн., ганок до житлового будинку літ. Л-2 вартістю 3819 грн., вбиральня літ. М вартістю 3065 грн., паркан №7 вартістю 2335 грн., загальною вартістю 483828 грн., складають 77/100 частин об`єкту нерухомості (т. 1 а.с. 132).

Апеляційний суд не приймає названі докази як належні та достатні, оскільки ні висновком про вартість ТОВ «Укрспецекспертиза» від 21 грудня 2020 року, ні актом обстеження об`єкту нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 07 квітня 2021 року, проведеного інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_3 , не визначено вартість майна як цілісного об`єкта права власності та не визначена частка позивача та відповідача у цій власності з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя. У цих висновках окремо визначена вартість житлового будинку та вартість кожної окремої будівлі як оціночна. Слід зазначити, що лише домоволодіння як комплекс будівель та споруд, який розташований на земельній ділянці, може мати ринкову вартість.

Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, а не автоматично порівну, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року № 6-606цс15.

Вартість будинку з господарськими спорудами до нього, отримані відповідчем за договором дарування, на час набуття права власності останньою, не визначена. Вартість об`єкта нерухомості , вказана у договорі дарування не може бути взята за основу, оскільки вона визначена за домовленістю сторін договору без проведення експертного дослідження або з посиланням на інвентаризаційну оцінку об`єкта.

Матеріали справи такої інформації не містять, а також такі дані відсутні у висновку ТОВ «Укрспецекспертиза» від 21 грудня 2020 року та в Акті обстеження об`єкту нерухомості від 07 квітня 2021 року, проведеного інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_3 .

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 вказувала, що спірний об`єкт нерухомості є її особистою приватною власністю, оскільки був збудований нею за особисті кошти на земельній ділянці, яка належала їй на праві особистої власності. Позивач у поліпшенні первинного об`єкта нерухомості трудової участі не приймав та грошових витрат не здійснював.

На підтвердження своїх заперечень, представник відповідача надала інформацію Пенсійного фонду України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особі за період з 2004-2022, з якої вбачається, що відповідач офіційно працевлаштована та отримувала доходи (т.2 а.с. 144-148).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановив, що позивач не довів виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя; позивач не надав до суду будь-яких належних та допустимих доказів на обґрунтування збільшення вартості спірного будинку внаслідок праці позивача та вкладення коштів.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд та вважає обґрунтованими висновки про те, що відсутні передбачені статтею 62 СК України підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно, що належало дружині на праві особистої приватної власності.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 03 лютого 2023 року позивачем було надано до апеляційного суду заяву про долучення додаткових доказів, в якій просив долучити до матеріалів справи висновок експертного дослідження від 30 січня 2023 року №2023-1 (т. 2 а.с. 165-200).

Відповідачем надано заперечення на наданий позивачем висновок експертного дослідження від 30 січня 2023 року №2023-1, який мотивовано тим, що судом касаційної інстанції справа передана на новий розгляд у зв`язку із необхідністю встановити джерело доходу сторін у справі; зазначений висновок є новим доказом, який подано до суду апеляційної інстанції без клопотання про поновлення строків на подання нових доказів.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі № 279/11692/15-ц (провадження № 61-1233св19).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Представник позивача у заяві про долучення додаткових доказів від 02 лютого 2023 року просив додатково долучити до матеріалів справи документи, які можуть вплинути на розгляд справи, а саме Висновок №2023-1 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження від 30 січня 2023 року, однак не навів об`єктивних причин, які перешкоджали надати зазначенні докази до суду першої інстанції під час розгляду справи (т.2 а.с. 165).

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Однак такого клопотання матеріали справи не містять. Поважних та об`єктивних причин неподання доказів в строки апелянтом не зазначено, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання про долучення доказів.

Під час перегляду справи апеляційним судом, представником позивача також не заявлено відповідного клопотання.

Що стосується земельної ділянки, то суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову в частині вимог про поділ земельної ділянки, кадастровий номер: :04:022:0228 площею 0,1 га земельної ділянки, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться під спірним нерухомим майном, а спільна часткова власність подружжя судом не встановлена, а згідно з правилам статті 120 ЗК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна, право власності на земельну ділянку, на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить до набувача у розмірі частки права власності у спільному майні.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу що саме на позивача покладено обов`язок довести наявність підстав, визначених ст.. 62 СК України, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст.263,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Земцової Вікторії Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 01 липня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2023 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова