Постанова

Іменем України

13 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 757/57815/20-ц

провадження № 61-3337св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лімаренко Всеволод Дмитрійович, на постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Кравець В. А., від 07 лютого

2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що на між ним та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», на території Автономної Республіки Крим було укладено договори банківського вкладу, а саме:

21 червня 2012 року договір № SAMDN9155 на суму

100 000 доларів США та 14 грудня 2012 року договір № SAMDN9256 на суму 150 000 доларів США. Вказані договори укладені строком на 3 місяці.

29 жовтня 2020 року він направив відповідачу листа, в якому повідомив про розірвання вказаних договорів та необхідність повернення коштів за вкладами. Банк отримав лист 09 листопада 2020 року, проте суми вкладів та нараховані проценти не повернув.

Посилаючись на викладене та остаточно сформулювавши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк»:

- за договором № SAMDN9155 від 21 червня 2012 суму вкладу у розмірі 100 000 доларів США, нараховані відсотки за вкладом у розмірі 70 780,48 доларів США, 3% річних у розмірі 1 019,18 доларів США, пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 10 315 746 грн.

- за договором № SAMDN9256 від 14 грудня 2012 року у розмірі 150 000 доларів США, нараховані відсотки за договором у розмірі

99 033,90 доларів США, 3% річних у розмірі 1 528,77 доларів США, пеню за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 15 473 619 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва, у складі судді

Матійчук Г. О., від 24 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором № SAMDN9155 від 21 червня 2012 року у розмірі 100 000 доларів США та 70 780,48 доларів США відсотків за вкладом; суму вкладу за договором № SAMDN9256 від 14 грудня 2012 року у розмірі 150 000 доларів США, суму відсотків у розмірі 99 033,90 доларів США та 2 547,95 доларів США - 3% річних від неповернутих сум, а всього стягнуто 422 362,33 доларів США. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму пені згідно частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 25 789 365 грн, з яких:

10 315 746 грн пеня за прострочення виконання зобов`язання з повернення коштів за договором № SAMDN9155 від 21 червня 2012 року та 15 473 619 грн пеня за договором № SAMDN9256 від 14 грудня 2012 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із доведеності та обґрунтованості вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року скасовано та ухвалене нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Колегія суддів, відмовляючи у задоволенні позову, виходила з того, що за договорами № SAMDN9155 від 21 червня 2012 року та № SAMDN9256 від 14 грудня 2012 року банк виконав свої зобов`язання та виплатив суми вкладів разом з нарахованими відсотками.

При цьому апеляційним судом встановлено, що договір від 21 червня

2012 року № SAMDN9155 розірвано 22 вересня 2012 року та здійснено переказ коштів на рахунок позичальника, після чого укладено новий договір № SAMDN0150 від 22 вересня 2012 року.

Договір № SAMDN9256 від 14 грудня 2012 року розірвано

16 грудня 2013 року з фактичною виплатою коштів з рахунку і в цей же день укладено інший договір № SAMDNWFD300.

За договором № SAMDN0150 від 22 вересня 2012 року на балансі знаходяться кошти в сумі 100 614,12 доларів США (депозитний рахунок

№ НОМЕР_1 ), а за договором № SAMDNWFD300

від 16 грудня 2013 року на балансі знаходяться кошти в сумі

151 006,85 доларів США (депозитний рахунок № НОМЕР_2 ).

Матеріали справи не містять доказів, що за договорами № SAMDN9155 від 21 червня 2012 року та № SAMDN9256 від 14 грудня 2012 року на рахунках

ОСОБА_1 обліковуються грошові кошти.

Позивач, будучи обізнаним про те, що кошти обліковуються в банку за іншими договорами, а саме № SAMDN0150 від 22 вересня

2012 року та № SAMDNWFD300 від 16 грудня 2013 року, не змінював предмет спору та не заявляв вимог про стягнення коштів за вказаними договорами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Лімаренко В. Д. просить постанову апеляційного суду скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

08 березня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат

Лімаренко В. Д. подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року у справі № 757/57815/20-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. У квітні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2023 року продовжено

АТ КБ «ПриватБанк» строк на подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17,

від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 756/671/19,

від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17, від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17, від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17

(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Звертає увагу, що апеляційним судом без клопотання про поновлення строку та без наведення відповідних мотивів були прийняті докази, які подані з пропуском строку а також нові докази долучені до апеляційної скарги.

Апеляційним судом не було надіслано стороні позивача додатків до апеляційної скарги чим порушено право позивача подати відзив на апеляційну скаргу. Вказані додатки були отримані лише 27 січня 2023 року, після відкладення судового засідання, призначеного на 21 січня 2023 року.

При цьому апеляційним судом неправильно застосовані норми матеріального права, а саме положення статті 625 ЦК України та статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

19 травня 2023 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат

Кобзар Ю. Б. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови апеляційного суду, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що банк вчасно подав відзив на позов в якому вказав, що у зв`язку із дистанційним режимом роботи в АТ КБ «ПриватБанк», зумовленим запровадженням на території України карантину, докази на підтвердження заперечень банку будуть надані найближчим часом.

Після чого 16 березня 2021 року такі докази і були подані суду до закриття підготовчого провадження у справі. Однак суд першої інстанції не надав оцінки доказам, наданим на підтвердження заперечень банку, на що правильно звернув увагу апеляційний суд.

Стверджує, що банком виконанні зобов`язання за договорами № SAMDN9155 від 21 червня 2012 року та № SAMDN9256 від 14 грудня 2012 року.

Погоджується з висновками апеляційного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та пені, оскільки прострочення виконання зобов`язання не настало у зв`язку з виплатою банком у повному обсязі сум вкладів з відсотками за спірними договорами.

Фактичні обставини справи встановлені судами

21 червня 2012 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDN9155 (вклад «Стандарт», 3 міс), пунктом 1 якого передбачено, що клієнт передає, а банк приймає грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, строком на 3 місяці, до 21 вересня

2012 року включно. Для внесення суми вкладу банк відкриває клієнту особовий рахунок № НОМЕР_3 . Процентна ставка по вкладу складає 8,5 % річних. Період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць.

Згідно із квитанцією від 21 червня 2012 року ОСОБА_1 передав банку 100 000 доларів США.

14 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDN9256 (вклад «Мультивалютний»,

3 міс), пунктом 1 якого передбачено, що клієнт передає, а банк приймає грошові кошти в одній з нижче перерахованих валют строком на

3 місяці по 13 березня 2013 включно в наступних розмірах та умовах: розмір внесених сум: 150 000 доларів США, для внесення суми вкладу банк відкриває клієнту особовий рахунок № НОМЕР_4 , процентна ставка по базових угодах, розміщених на базових рахунках, по кожній з валют складає - 8,5% річних, період нарахування процентів по вкладу - 3 місяці.

Згідно із квитанцією від 14 грудня 2012 року на виконання умов договору від 14 грудня 2012 року ОСОБА_1 було передано банку

150 000 доларів США.

Для поповнення та перевірки вкладу ОСОБА_1 банком видано Deposit Card (депозитну картку), строком дії до 04/14.

04 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із листом, в якому повідомив про дострокове розірвання договорів

від 21 червня 2012 року та від 14 грудня 2012 року, просив повернути належні йому кошти з нарахованими відсотками. Цей лист був отриманий

АТ КБ «ПриватБанк» 09 листопада 2020 року.

Пунктом 7 договору від 21 червня 2012 року визначено, що сторони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до діючого законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору. При поверненні вкладу з ініціативи клієнта до обрахування мінімального терміну вкладу (див. пункт 1 договору) з дати початку продовження терміну вкладу, клієнту повертається сума вкладу і виплачуються проценти, нараховані за ставкою вкладу (до запитання), за фактичний термін користування вкладом.

Сторони договору від 21 червня 2012 року у пункті 11 встановили, що цей договір вступає в силу з дня його підписання. Дія договору припиняється з виплатою клієнту усієї суми вкладу разом з процентами, належними відповідно до умов цього договору.

У пункті 12 договору від 14 грудня 2012 року встановлено, що сторони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до діючого законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору.

Дія договору припиняється виплатою клієнту всієї суми вкладу разом з процентами, належними відповідно до умов цього договору (пункт 16 договору від 14 грудня 2012 року).

Апеляційний суд встановив, що:

- 22 вересня 2012 року було розірвано договір від 21 червня 2012 року № SAMDN9155 та здійснено переказ коштів на рахунок позичальника, після чого укладено новий договір

№ SAMDN0150 від 22 вересня 2012 року;

- договір № SAMDN9256 від 14 грудня 2012 року розірвано 16 грудня 2013 року з фактичною виплатою коштів і в цей же день укладено інший договір № SAMDNWFD300;

- за договором № SAMDN0150 від 22 вересня 2012 року на балансі знаходяться кошти в сумі 100 614,12 доларів США (депозитний рахунок № НОМЕР_1 ), а за договором № SAMDNWFD300 від 16 грудня 2013 року на балансі знаходяться кошти в сумі 151 006,85 доларів США (депозитний рахунок № НОМЕР_2 ).

Матеріали справи не містять доказів, що за договорами № SAMDN9155 від 21 червня 2012 року та № SAMDN9256 від 14 грудня 2012 року на рахунках

ОСОБА_1 обліковуються грошові кошти.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Апеляційний суд, встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» виконало свої зобов`язання щодо виплати ОСОБА_1 суми вкладів разом з нарахованими відсоткамиза договорами № SAMDN9155

від 21 червня 2012 року та № SAMDN9256 від 14 грудня

2012 року, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, у тому числі для застосування до спірних правовідносин приписів статті 625 ЦПК України та статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому апеляційний суд обґрунтовано врахував, що у ОСОБА_1 наразі наявні два депозитні рахунки № НОМЕР_1 та

№ НОМЕР_2 в АТ КБ «ПриватБанк», які відкриті на підставі інших договорів № SAMDN0150 від 22 вересня 2012 року та № SAMDNWFD300 від 16 грудня 2013 року, за якими позивач не заявляв жодних вимог про стягнення коштів та не вказував на неможливість розпорядження ними.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, щодо порушення апеляційним судом порядку прийняття доказів.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги докази, що були надані суду першої інстанції та долучені до матеріалів справи, а саме довідки від 18 лютого 2021 року по договорам № SAMDN9155,

№ SAMDN0150, № SAMDN9256 та

№ SAMDNWFD300, навів належне обґрунтування щодо необхідності їх врахування, з яким погоджується Верховний Суд.

Крім того, вказані докази узгоджуються з наданою позивачем довідкою

№ 20812197 від 29 травня 2014 року, з якої також вбачається, що у позивача наявні гроші кошти саме на депозитних рахунках № НОМЕР_5 (дата оформлення 16 грудня 2013 року, сума коштів 151 006,85 доларів США) та

№ НОМЕР_6 (дата оформлення 22 вересня 2012 року, сума коштів 100 614,12 доларів США).

Вирішуючи питання щодо дослідження заяви ОСОБА_1 про розірвання договору, відомостей по вкладам, референсів договорів та платіжних доручень про виплату коштів, як доказів, що не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд врахував їх значення для правильного вирішення справи, а також те, що вони фактично є додатковим підтвердженням обставин щодо розірвання спірних договорів та виплати коштів за цими договорами, які відповідач зазначав ще в суді першої інстанції.

Натомість суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, не надав мотивованої оцінки запереченням відповідача, викладеним у відзиві на позов, та не навів обґрунтування відхилення відповідних доказів.

Доводи касаційної скарги про неналежність та недостовірність наданих банком доказів підлягають відхиленню.

Суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено зокрема статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Посилання на порушення права позивача подати відзив на апеляційну скаргу є необґрунтованими, оскільки апеляційний суд забезпечив можливість позивачу та його представнику брати участь в апеляційному перегляді справи. Представник ОСОБА_1 брав участь у судовому засіданні в апеляційному суді. При цьому і після отримання додатків до апеляційної скарги сторона позивача не скористалась своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

За встановлених обставин, висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 756/671/19, від 10 квітня 2019 року у справі

№ 145/474/17, від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17, від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши постанову апеляційного суду в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411

ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лімаренко Всеволод Дмитрійович, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович