Постанова

Іменем України

30 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 752/2177/22

провадження № 61-4447св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Ігнатенка В. М., Петрова Є. В., Пророка В. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року в складі судді Шевченко Т. М. та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2023 року в складі колегії суддів: Желепи О. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2023 року в складі колегії суддів: Олійника В. І., Гаращенка Д. Р., Кулікової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила відібрати дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 , бабусі ОСОБА_3 та повернути дитину матері ОСОБА_1 .

У травні 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій додатково просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 з нею (том 2, а. с. 75).

14 червня 2022 року на адресу Голосіївського районного суду міста Києва від адвоката Незвіського Д. Я., який діяв в інтересах ОСОБА_2 , надійшов відзив на позовну заяву (том 4, а. с. 68), а 17 жовтня 2022 року зустрічна позовна заява про визначення місця проживання дитини, в якій останній просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 до досягнення дитиною 14-ти річного віку (том 5, а. с. 113).

Також у підготовчому засіданні 05 квітня 2023 року відповідач ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з ним. Просив прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, поновити строк на його прийняття та об`єднати вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року, залишеною без змін постановоюКиївського апеляційного суду від 03 березня 2023 року, зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання малолітньої дитини, яка була подана до суду 17 жовтня 2022 року, повернута заявнику.

Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився апеляційний суд, мотивована тим, що зустрічний позов пред`явлений із пропуском встановленого законом строку, який закінчився у червні 2022 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року ОСОБА_2 відмовлено в поновленні строку на подання зустрічної позовної заяви, яка була подана до суду 05 квітня 2023 року. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання малолітньої дитини повернуто заявнику з підстав пропуску строку на її подання.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2023 року апеляційну скаргу, подану адвокатом Якименком М. М. в інтересах ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції позбавив ОСОБА_2 права на захист від такої вимоги, як подання відзиву на нову, заявлену позивачем вимогу, та права подання зустрічного позову, адже первісний відзив щодо позову про відібрання дитини не містить заперечення щодо нової вимоги. Метою пред`явлення зустрічного позову є спільний розгляд позовів в інтересах процесуальної економії, а в ряді випадків - уникнення постановлення суперечливих судових рішень. Відмова у поновленні строків та прийнятті зустрічного позову є проявом надмірного формалізму, оскільки саме спільний розгляд позовів батька і матері про визначення місця проживання дитини призведе до ефективного захисту прав у найкращих інтересах дитини. Саме зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їхніх прав та інтересів, а також запобігає можливості ухвалення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнення їх доводів

28 березня 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2023 року у вказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про прийняття зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 у справі № 752/2177/22, об`єднавши вимоги за позовами в одне провадження та направивши матеріали справи № 752/2177/22 для продовження розгляду судом першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, від 10 грудня 2019 року у справі № 923/1061/18, від 19 грудня 219 року у справі № 925/185/19, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19 щодо розмежування понять збільшення розміру позовних вимог та зміни предмету позову.

Також заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 49, 178, 193 ЦПК України відносно моменту початку відліку строку на подання відзиву на позовну заяву із зміненим предметом та, відповідно, подання зустрічної позовної заяви внаслідок прийняття судом заяви про зміну предмета позову.

24 липня 2023 року ОСОБА_1 , засобами електронного зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2023 року у вказаній справі, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2023 року і залишити в силі ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 05 квітня 2023 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що вдруге звертаючись до суду 05 квітня 2023 року із зустрічною позовною заявою, ОСОБА_2 зловживав своїми правами, оскільки ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 березня 2023 року, зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання малолітньої дитини, вже була повернута заявнику з підстав пропуску строку на її подання.

Крім того, апеляційний судом не враховано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 910/16837/18.

Доводи відзивів на касаційні скарги

У травні 2023 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просила її залишити без задоволення, а оскаржувані ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2023 року залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

У серпні 2023 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив її залишити без задоволення, а оскаржувану постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2023 року залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2023 року, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2023 року та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 18 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що у лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила відібрати дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 , бабусі ОСОБА_3 та повернути дитину матері ОСОБА_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та роз`яснено відповідачу, що він має право надіслати відзив на позовну заяву не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї.

У травні 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій додатково просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 з нею (том 2, а. с. 75).

26 травня 2022 року у судовому засіданні за участю відповідача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_6 судом повідомлено про надходження заяви про збільшення розміру позовних вимог, про що в протоколі судового засідання міститься відповідна відмітка. Крім того, з протоколу вбачається, що представник відповідача заперечує проти такої заяви (том 4, а. с. 62).

14 червня 2022 року на адресу Голосіївського районного суду міста Києва від адвоката Незвіського Д. Я., який діяв в інтересах ОСОБА_2 , надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що копію ухвали про відкриття провадження у справі та примірник позовної заяви з усіма додатками до неї сторона відповідача не отримала, проте фактично ознайомилася з ними 26 травня 2022 року в приміщені суду. Крім того, адвокат зазначав, що процесуальний строк на подання відзиву слід відраховувати з 27 травня 2022 року.

17 жовтня 2022 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Незвіський Д. Я., подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 до досягнення дитиною 14-ти річного віку (том 5, а. с. 113).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року, залишеною без змін постановоюКиївського апеляційного суду від 03 березня 2023 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання малолітньої дитини, подану до суду 17 жовтня 2022 року, повернуто заявнику з підстав пропуску встановленого законом строку для її пред`явлення.

05 квітня 2023 року у підготовчому засіданні відповідач ОСОБА_2 повторно подав зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з ним. Просив прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, поновити строк на його прийняття та об`єднати вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року ОСОБА_2 відмовлено в поновленні строку на подачу зустрічної позовної заяви, яка була подана до суду 05 квітня 2023 року. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання малолітньої дитини повернуто заявнику з підстав пропуску строку на її подання.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2023 року апеляційну скаргу, подану адвокатом Якименком М. М. в інтересах ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку; ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За положеннями статей 55, 129 Конституції України застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Тобто реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, у цьому випадку норм ЦПК України.

Таким чином, право на пред`явлення зустрічної позовної заяви не є абсолютним, а подаючи зустрічну позовну заяву, заявник повинен дотримуватися вимог ЦПК України щодо її подання.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За частиною першою статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (стаття 120 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу.

До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи (стаття 194 ЦПК України). Отже, зустрічна позовна заява, подана до суду поза межами строку для подання відзиву, підлягає поверненню судом заявнику (постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 237/3566/17, провадження № 61-13886св21).

Відповідно до частини сьомої статті 178 ЦПК України відзив подається у строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 123 ЦПК України).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події (частина четверта статті 124 ЦПК України).

Аналізуючи зазначені норми права, колегія суддів доходить висновку, що обрахування строку на подання відзиву на позов починається відповідно для кожного учасника справи з наступного дня після дати отримання ним ухвали місцевого суду про відкриття провадження у справі.

Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному

зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків.

Процесуальний строк є одним з ключових елементів цивільно-процесуальної форми і загалом спрямований на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження цивільного процесу у визначених ЦПК України часових рамках.

Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз ЦПК України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства.

Процесуальні строки, з поміж іншого, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків. Так, із початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.

Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 766/12340/17 (провадження № 61-16756св20).

Встановлено, що 14 червня 2022 року подано відзив на позовну заяву, в якому представник ОСОБА_2 адвокат Незвіський Д. Я. підтвердив, що сторона відповідача ознайомилася з матеріалами справи 26 травня 2022 року, а тому зазначав, що процесуальний строк на подання відзиву слід відраховувати з 27 травня 2022 року.

Таким чином, строк для подання зустрічного позову почав відраховуватися з 27 травня 2022 року та закінчився у червні 2022 року.

Натомість зустрічна позовна заява подана ОСОБА_2 спочатку 17 жовтня 2022 року, а потім 05 квітня 2023 року, тобто з пропуском встановленого законом строку.

За частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

ОСОБА_2 та його представник посилалися на те, що перебіг строку на подання зустрічного позову не розпочався, оскільки такий позов мав подаватися саме на мотиви та вимоги, викладені в заяві ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог у частині визначення місця проживання дитини, проте в матеріалах справи відсутня ухвала про прийняття судом відповідної заяви.

Колегія суддів Верховного Суду з такими доводами ОСОБА_2 та його представника не погоджується з огляду на те, що відлік строку на подання відзиву на позовну заяву та, відповідно, подання зустрічної позовної заяви пов`язується з постановленням ухвали про відкриття провадження в справі, а не зі зміною підстав позову, збільшенням чи зменшенням позовних вимог.

Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 910/16837/18, від 20 липня 2022 року у справі № 237/3566/17 (провадження № 61-13886св21), від 29 березня 2023 року у справі № 366/2863/20 (провадження № 61-436св23).

Установивши, що ОСОБА_2 пропустив строк на звернення до суду із зустрічним позовом та не вказав поважних причин, що перешкоджали йому подати його вчасно, починаючи з моменту, коли йому стало відомо про подання позивачкою заяви про збільшення позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про повернення зустрічної позовної заяви заявнику.

Посилання заявника на те, що внаслідок повернення йому зустрічного позову він позбавлений можливості визначити місця проживання дитини з ним не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Як встановлено судом, у жовтні 2020 року ОСОБА_2 вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, в якому просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 до досягнення дитиною 14-ти річного віку та зобов`язати ОСОБА_1 передати малолітнього сина батькові (справа № 759/17341/20).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2021 року у справі № 759/17341/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 28 квітня 2022 року (провадження № 61-634св22) касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв ОСОБА_6 , залишено без задоволення. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд зазначеного не врахував, у зв`язку з чим помилково постановою від 07 липня 2023 року скасував ухвалу суду першої інстанції від 05 квітня 2023 року з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 знайшли підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Колегія суддів також звертає увагу, що повернення зустрічного позову не позбавляє осіб права пред`явити позов у загальному порядку, а тому не є обмеженням доступу до правосуддя.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, від 10 грудня 2019 року у справі № 923/1061/18, від 19 грудня 219 року у справі № 925/185/19, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19 щодо розмежування понять збільшення розміру позовних вимог та зміни предмета позову не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

У зазначених постановах Верховний Суд вказав, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Разом із тим, у справі, яка переглядається, судами не вирішувалося питання правомірності збільшення позивачем позовних вимог, а перевірялося дотримання відповідачем правил звернення до суду із зустрічним позовом.

Посилання ОСОБА_2 на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 49, 178, 193 ЦПК України щодо моменту початку відліку строку на подання відзиву на позовну заяву та, відповідно, зустрічного позову колегія суддів до уваги не бере, оскільки це спростовується наведеними вище постановами Верховного Суду.

У вказаних постановах зазначено, що відлік строку на подання відзиву на позовну заяву та, відповідно, подання зустрічної позовної заяви пов`язується з постановленням ухвали про відкриття провадження в справі, а не зі зміною підстав позову, збільшенням чи зменшенням позовних вимог.

З урахуванням викладеного колегія суддів Верховного Суду доходить висновків, що доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , які були підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.

При цьому доводи касаційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в касаційному порядку.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

За частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що:

касаційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2023 року скасувати, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року залишити в силі;

касаційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржувані ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2023 року залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2023 року скасувати, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2023 року залишити в силі.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький Судді: В. М. Ігнатенко Є. В. Петров В. В. Пророк В. В. Сердюк