Провадження № 2/127/3663/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі головуючого судді Жмудя О.О., при секретарі Матвеєвій А.О.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення вартості будівельних матеріалів та робіт,-

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення вартості будівельних матеріалів та робіт.

Позов мотивовано тим, що 21.09.1991 позивач зареєстрував шлюб з відповідачем, про що у відділі РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області був вчинений відповідний актовий запис № 2520.

Під час шлюбу батько відповідача ОСОБА_5 28.10.1994 подарував їй належний йому на праві власності цілий житловий будинок АДРЕСА_1 зі всіма господарськими будівлями.

Позивач зазначає, що разом із відповідачем почав будівництво нового будинку, старий був фактично знесений, вкладаючи в нього свої особисті кошти.

16.08.2018 шлюб між сторонами було розірвано.

Під час шлюбу позивач за особисті кошти повністю переобладнав будинок, здійснив прибудову до нього, переобладнав господарські будівлі, що вбачається з технічних паспортів на будинок від 05.07.1994 та від 23.03.2012.

За підрахунками позивача на переобладнання будинку, господарських будівель, будівництво прибудови, тобто на здійснення невід?ємних поліпшень будинку, позивач протягом 2007-2008 років витратив майже 50 000 дол. США.

Однак, більш точна сума витрат буде визначена судовою будівельно-технічною експертизою.

Вище викладене й стало підставою звернення позивача до суду із вимогами простягнення з відповідача на його користь 1/2 вартості будівельних матеріалів та робіт, які були проведені для невід?ємних поліпшень житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме 84 500,00 грн.

Ухвалою суду від 02.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання.

20.10.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає повністю та просить відмовити у їх задоволенні. Так, дійсно, з 21.09.1991 по 16.08.2018 відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 28.10.1994 батько відповідача ОСОБА_5 подарував їй житловий будинок по АДРЕСА_1 . Даний будинок є особистою приватною власністю відповідача, який поділу не підлягає. Жодних доказів щодо переобладння будинку протягом 2007-2008 років позивач не надає, не зазначає, які саме ремонтні роботи ним здійснювались та за які кошти. Крім того, ОСОБА_1 не працював і коштів у сумі 50 000 дол. США у нього ніколи не було, що також підтверджується наданими до справи доказами, а саме їх відсутністю.

За клопотанням відповідача ухвалою суду від 17.11.2021 призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницької торгово-промислової палати. Окрім того, витребувано з комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» інвентаризаційну справу на будинковолодіння АДРЕСА_1 .

05.12.2022 на адресу суду надійшли матеріали цивільної справи № 127/21535/21 разом із висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № ОС-446 від 18.11.2022.

Ухвалою суду від 12.12.2022 провадження у справі поновлено, призначено підготовче засідання.

23.01.2023 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача на його користь 606 176,00 гривень вартості проведених невід?ємних поліпшень житлового будинку АДРЕСА_1 , а також судові витрати по справі та витрати на надання йому професійної правничої допомоги.

Ухвалою суду від 28.03.2023 заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог залишено без руху та надано позивачу п`ять днів для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду.

У визначений строк позивач усунув недоліки, визначені ухвалою суду від 28.03.2023, судом було прийнято до розгляду уточнені позовні вимоги.

Ухвалою суду від 25.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Відповідач зазначив, що все життя працював, хоча і не офіційно постачав в Україну автомобілі з Європи. Зазначає, що мав постійні замовлення та пристойний заробіток. Під час спільного проживання із відповідачем позивач за особисті кошти повністю переобладнав будинок, старий був фактично знесений, здійснив прибудову до нього, переобладнав господарські будівлі, що вбачається з технічних паспортів на будинок. Твердження відповідача, що кошти на будівництво будинку їй надавала сестра, не відповідають дійсності.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, в задоволенні позовних вимог просили відмовити в повному обсязі. Відповідач зазначила, що 28.10.1994 батько ОСОБА_5 подарував їй житловий будинок по АДРЕСА_1 . Даний будинок є особистою приватною власністю відповідача, який поділу не підлягає. Жодних доказів щодо переобладння будинку протягом 2007-2008 років позивач не надає, не зазначає, які саме ремонтні роботи ним здійснювались та за які кошти. Будинок АДРЕСА_1 , не є новоствореним нерухомим майном. У позивача та відповідача не було коштів на ремонт та переобладнання будинку, тому рідна сестра відповідача ОСОБА_6 у 2007 році подарувала у присутності свідків 6 000 Євро.

В судовому засіданні в якості свідків було допитано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

ОСОБА_7 , яка є троюрідною сестрою відповідача, зазначила, що будинок є спадщиною від батька ОСОБА_3 , ремонтні роботи здійснювалися постійно, кошти на які давала рідна сестра відповідача ОСОБА_9 . В 2007 році особисто бачила, як сестра ОСОБА_9 подарувала кошти ОСОБА_3 на ремонт будинку у валюті "євро", в якій сумі не пам`ятає. Відповідач офіційно не працював, натомість переганяв машини з-за кордону до України. Скільки при цьому заробляв - невідомо.

ОСОБА_8 , колишня сусідка сторін по справі, вказала, що її чоловік допомагав робити ремонт будинку ОСОБА_3 , яким займалася відповідач, кошти на який давала їй сестра ОСОБА_9 . Одного разу, бачила як остання подарувала ОСОБА_3 6000 євро. Будинок не зносився, а робився саме ремонт. Чи щось заробляв відповідач за перегін авто із-за кордону - їй невідомо.

Згідно ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

При оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають зважаючи на наступне.

Так, судом встановлено, що 21.09.1991 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 2520. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 07.03.2006.

16.08.2018 шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 457, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 16.08.2018.

28.10.1994 ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 цілий жилий будинок зі всіма господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , згідно із договором дарування зареєстрованим в реєстрі за № 3-6044.

В судовому засіданні судом оглянуто та досліджено матеріали інвентаризаційної справи на будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Згідно із відповіддю Головного управління ДПС у Вінницькій області на адвокатський запит від 10.01.2023, відповідно до відомостей з Реєстру самозайнятих осіб, інформація щодо перебування на податковому обліку ОСОБА_1 відсутня.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що записів щодо ОСОБА_3 не знайдено.

В матеріалах справи містяться нотаріально завірені пояснення Проест (Коцюби) Ірини, яка являється рідною сестрою ОСОБА_3 , з яких вбачаться, що у 2007 Проест ( ОСОБА_13 приїжджала до сестри в гості і знаючи, що будинок був подарований ОСОБА_3 батьком, вирішила допомогти матеріально, так як чоловік останньої на той час не працював. Тому, з метою покращення житлових умов Проест (Коцюба) Ірина подарувала своїй сестрі 6 000 Євро в присутності двох свідків на ремонтні роботи та будівельні матеріали.

Відповідно до висновку експерта № ОС-446 від 18.11.2022, вартість будівельних робіт по реконструкції житлового будинку з прибудовами, що розташовується по АДРЕСА_1 (без врахування робіт по влаштуванню покрівлі), згідно переліку робіт, наведеного в ухвалі суду від 17.11.2021 про призначення судової будівельно-технічної експертизи, станом на 18.11.2022 становить 837 389, 21 гривень. Вартість будівельних робіт по будівництву господарських будівель і споруд, що розташовуються по АДРЕСА_1 , згідно переліку робіт, наведеного в ухвалі суду від 17.11.2021 про призначення судової будівельно-технічної експертизи, станом на 18.11.2022 становить 83 984, 13 гривень. Вартість будівельних робіт по влаштуванню покрівлі житлового будинку з прибудовами, що розташовуються по АДРЕСА_1 , станом на 18.11.2022 становить 290 978, 66 гривень.

Судом було оглянуто та досліджено видаткові накладні, квитанції про придбання будівельних матеріалів на ремонт покрівлі (даху) та утеплення будинку, тощо, однак суд вважає, що дані докази не стосуються предмету спору, оскільки дані документи підтверджують здійснення ремонтних робіт у період з 2019 по 2020 роки.

Також суд критично ставиться до довідки ВФ ВАТ ВТБ Банк від 25.04.2008 про оборот коштів на рахунку позивача та ввізної митної декларації від 12.10.2005, оскільки дані докази не підтверджують факту витрати цих коштів на реконструкцію (ремонт) будинку. Окрім того, як зазначалось відповідачем, та частково визнавалось позивачем, чоловік рідної сестри ОСОБА_3 надавав кошти ОСОБА_1 на постачання в Україну автомобілів з Європи.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності на майно кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Як встановлено судом, будинок АДРЕСА_1 , зі всіма господарськими будівлями, належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору дарування від 28.10.1994

Відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України, не підлягає поділу майно, що є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка.

До такого майна належить, зокрема, майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, позивачем не ставилось питання визнання будинку АДРЕСА_1 , або ж будівельних матеріалів, за рахунок яких здійснювався ремонт даного будинку, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із істотним збільшенням його у своїй вартості внаслідок проведених поліпшень.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до ст.ст. 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час шлюбу позивач провів невід`ємні поліпшення спірного будинку та прибудов за кошти, які належали йому особисто.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст.10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи, що рішення обґрунтовується лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку та досліджені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, і що посилання позивача в обґрунтування позовних вимог є безпідставними, суд в задоволенні позову відмовляє.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору не компенсуються.

Натомість, з позивача на користь відповідача підлягають до стягнення судові витрати в сумі 18 650, 00 гривень, які складаються із витрат на правничу професійну допомогу в сумі 18 000, 00 гривень та витрат, пов`язаних із залученням перекладача в сумі 650,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 49, 81, 82, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення вартості будівельних матеріалів та робіт відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 18 650 (вісімнадцять тисяч шістсот п`ятдесят) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Представник відповідача: ОСОБА_4 , м. Вінниця, вул. 600-річчя, буд. 32, офіс 22.

Повний текст судового рішення складено 11.09.2023.

Суддя О.О. Жмудь