Постанова

Іменем України

13 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 175/404/20

провадження № 61-2138св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна, служба у справах дітей Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Саленко Олександр Миколайович, на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2022 року у складі судді Бойко О. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2023 року

у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом

до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Т. С. (приватний нотаріус Батова Т. С.), служба у справах дітей Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . У листопаді 2018 року чоловіку, з яким вона перебувала у фактичних шлюбних стосунках, було обрано запобіжний захід - тримання під вартою з альтернативою застави

в сумі 88 100 грн.

З метою отримання грошових коштів для сплати застави вона звернулася до ОСОБА_2 , яка кошти надала, однак з метою забезпечення повернення боргу, попросила оформити договір купівлі-продажу належної ОСОБА_1 квартири. При цьому у разі повернення боргу ОСОБА_2 не заперечувала проти розірвання договору купівлі-продажу.

ОСОБА_1 стверджувала, що не маючи іншого виходу, погодилася

на пропозицію відповідача.

У січні 2019 року був оформлений договір купівлі-продажу квартири. Наприкінці 2019 року вона хотіла віддати ОСОБА_2 позичені кошти

та проценти за користування ними, проте ОСОБА_2 відмовилась від отримання грошей і розірвання договору купівлі-продажу.

Позивач вважає, що фактично договір купівлі-продажу квартири

не укладався, а укладався договір позики.

Посилаючись на викладене, просила суд визнати недійсним договір

купівлі-продажу квартири та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 06 квітня 2022 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Батовою Т. С., та зареєстрований в реєстрі за № 68. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , на вказану квартиру шляхом скасування переходу права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що сторони умисно уклали оспорюваний правочин з метою приховання іншого, що є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Вважали, що позивач укладаючи оспорюваний правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 змінивши зареєстроване місце проживання своєї дочки 2001 року народження, погіршила її житлові умови.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат

Саленко О. М., просить оскаржувані судові рішення скасувати.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

16 лютого 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Саленко О. М. звернувся з касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У квітні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2023 рокусправу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19, у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2022 року у справі № 607/5148/20, від 03 жовтня

2018 року у справі № 206/4980/15, від 17 червня 2020 року у справі

№ 727/5978/14-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 545/619/18,

у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі

№ 6-1026цс16, від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15, від 09 листопада 2016 року у справі

№ 6-930цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, вказує на порушення судами норм процесуального права та наявність передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваних судових рішень (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вважає, що суди дійшли помилкового висновку про задоволення позову, оскільки жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що між сторонами взагалі були будь-які домовленості щодо позики коштів не надано.

Помилковим є твердженнясуду апеляційної інстанції, що стороною відповідача не надано розписку про отримання позивачкою коштів в сумі 414 000 грн за договором купівлі-продажу квартири, оскільки цивільним законодавством не передбачено, що при укладанні договору

купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчується нотаріально, покупець має вимагати від продавця ще й розписку про отримання коштів.

При укладенні договору сторони узгодили істотні умови (предмет договору та ціну об`єкта нерухомості), договір підписаний сторонами у присутності нотаріуса, яка встановила особи сторін, перевірила їх дієздатність

та належність позивачці на праві власності відчужуваної квартири, волевиявлення учасників правочину було вільним.

Отримавши кошти у розмірі 414 000 грн за продану квартиру позивачка, могла оплатити суму застави з цих коштів або з інших.

Суди належним чином не дослідили докази позивачки та доводи відповідачки щодо того чи укладався між ними договір позики.

Позивачка, стверджуючи що намагалася повернути відповідачці кошти за договором позики, не надала жодного доказу на підтвердження цих обставин, на що суди не звернули уваги.

Безпідставним є висновок судів, що оспорюваним договором порушені права неповнолітньої дитини, оскільки діти не були зареєстровані

у квартирі, яка є предметом спору.

Порушивши процедуру дослідження й оцінки доказів, передбачену статтею 84 ЦПК України, суди помилково визнали встановленими недоведені обставини, які мають значення для справи.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив

Обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на праві власності належала квартира

АДРЕСА_1 .

У листопаді 2018 року громадянин ОСОБА_3 , з яким ОСОБА_1 перебувала у фактичних шлюбних відносинах, притягався до кримінальної відповідальності та ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2018 року йому було визначено як альтернативний, запобіжний захід у виді застави у розмірі 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що відповідало 88 100 грн.

10 січня 2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено

та посвідчено приватним нотаріусом Батовою Т. С. договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ,

за ціною 414 000 грн.

Суди вважали, що 10 січня 2019 року ОСОБА_2 надала у борг

ОСОБА_1 88 000 грн, які остання в той же день внесла в якості застави за ОСОБА_3

ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та перед оформленням договору купівлі-продажу зареєструвала свою дочку у домоволодінні на

АДРЕСА_2 , де, як вважав районний суд, умови проживання були гірші ніж у спірній квартирі.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України,

частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до частин другої, третьої статті 202 ЦК України (тут і далі в редакції на час укладення спірного договору) правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної

особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати

у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі

№ 905/1227/17.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на статті 203, 215, 224, 229, 235 ЦК України, просила визнати недійсним договір

купівлі-продажу квартири, оскільки вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні договору купівлі-продажу, який було укладено, для приховання договору позики.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі

№ 335/15805/17 зазначено, що тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Подібні висновки викладено також у постанові Верховного Суду

від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме певний правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей (інший) правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його переконання, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України вимогою дійсності правочину є вільне волевиявлення сторін

та його відповідність внутрішній волі сторін, яка спрямована на настання певних наслідків, то одним із юридичних фактів, які суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається

у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (абзац 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру

є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України

у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар)

у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває

в податковій заставі.

Встановлено, що оскаржуваний договір купівлі-продажу укладено

у письмовій формі і нотаріально посвідчено.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 вказувала, що між нею та

ОСОБА_2 фактично був укладений договір позики, з метою забезпечення виконання зобов`язань за яким вона уклала із ОСОБА_2 удаваний договір купівлі-продажу квартири.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи

і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81

ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів

у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому,

так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно з пунктами 5.7, 5.8 спірного договору проєкт договору складений нотаріусом на прохання сторін і ними погоджений, до підписання договору сторони ознайомились з повним його текстом, питань, які б залишились не з 'ясованими для продавця та покупця, немає.

Спірний договір підписаний сторонами у присутності нотаріуса Батової Т. С., яка встановила особи сторін, перевірила їх дієздатність та належність позивачці на праві власності відчужуваної квартири.

Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало

їх внутрішній волі, про що вказано у пункті 5.7 договору.

Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що підтверджується змістом пунктів 3.2, 5.7 цього Договору.

Спірний договір укладений особисто продавцем ( ОСОБА_1 )

як власницею квартири на момент укладення правочину, що також було перевірено нотаріусом.

Згідно з пунктом 2.1 договору ціну квартири визначену в сумі 414 000 грн, повністю сплачено покупцем до підписання цього договору. Ця ціна встановлена за згодою сторін цього договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. Сторонам роз`яснено, що домовленість про ціну продажу є істотною умовою цього договору і у випадку приховування сторонами реальної ціни відчужуваної кварти нотаріус, в разі виникнення спорів щодо ціни договору, відповідальності не несе, а також сторонам роз`яснено про правові наслідки, пов`язані з умисним заниженням дійсної суми договору

(у тому числі роз`яснено покупцю те, що у випадку розірвання цього договору вона має право на отримання суми, зазначеної в пункті 2.1 цього договору). Сторони обізнані стосовно рівня ринкових цін на нерухоме майно на день укладання договору купівлі-продажу вказаної вище квартири, на аналогічне майно; за їх розсудом зазначена у цьому договорі вартість саме цієї квартири є справедливою і відповідає її дійсній вартості

Відповідно до пункту 2.2 договору своїм підписом під цим договором продавець підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру. Кошти в рахунок цього договору продавець отримала в повному обсязі. Претензій матеріального і фінансового характеру щодо розрахунків за продану квартиру до покупця не має.

Ціна квартири, сплачена ОСОБА_1 згідно зі спірним договором, дорівнює вартості квартири, зазначеної у Звіті про оцінку майна

(пункт 1.4 договору).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір (постанова від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18).

За таких обставин вказівка апеляційного суду на відсутність у покупця ( ОСОБА_2 ) розписки продавця ( ОСОБА_1 ) про отримання коштів за договором купівлі-продажу квартири не свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

У розглядуваній справі позивачем не спростовано презумпцію правомірності оспорюваного правочину.

Вочевидь ОСОБА_1 , будучи повнолітньою, дієздатною особою, власником нерухомого майна, мала усвідомлювати відмінність договору позики та договору купівлі-продажу квартири, а також наслідки своїх дій

з укладення договору відчуження майна.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень доводів позивача про удаваність договору купівлі-продажу квартири, укладення між сторонами договору позики та наявність домовленостей щодо повернення

ОСОБА_2 квартири ОСОБА_1 .

Натомість ОСОБА_2 , у відзиві на позов (а. с. 65-71), зазначала, що після придбання квартири у ОСОБА_1 , вона 26 січня 2019 року продала її ОСОБА_6 .

З огляду на існуючу станом на 2018-2019 роки в Україні систему споживчого кредитування, викликають обґрунтовані сумніви доводи ОСОБА_1 про те, що задля внесення застави в сумі 88 100 грн вона не мала іншого виходу, окрім як укласти договір купівлі-продажу квартири із ОСОБА_2 .

Отже, оспорюваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі та посвідчено нотаріально, а позивачка не довела намір (волю) сторін укласти інший договір (договір позики), ніж той, який вони фактично уклали (договір купівлі-продажу). Крім того не довела, що на момент укладення оспорюваного договору вона помилялась стосовно правової природи цього правочину, а зміна свого рішення або ставлення до наслідків правочину, після його укладення, не повинні створювати уявлення про наявність помилки на момент укладення оспорюваного правочину, тому відсутні зазначені у позові підстави для визнання недійсним договору

купівлі-продажу від 10 січня 2019 року.

Також помилковим є посилання судів на порушення оспорюваним правочином прав неповнолітньої дитини, оскільки тане була зареєстрована у квартирі, яка є предметом спору, а мала інше зареєстроване місце проживання разом із матір`ю.

Фактично, задовольняючи вимогу ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, суди ґрунтували свої висновки на припущеннях.

Вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності не підлягає задоволенню як похідна від основної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи заявника, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а саме неправильне застосування судами норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах знайшли своє підтвердження.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та постановлення нового рішення про відмову в позові.

За змістом частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати, у виді судового збору сплачені ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги в розмірі 1 261,21 грн та касаційної скарги в розмірі

3 363,20 грн, підлягають стягненню на її користь із ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Саленко Олександр Миколайович,задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 06 квітня 2022 року і постанову Дніпровського апеляційного суду

від 17 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 624,41 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович