Справа № 152/67/21
Провадження № 22-ц/801/1512/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Славінська Н. Л.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 рокуСправа № 152/67/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом Фермерського господарства «Слобідське» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, яких орендар зазнав внаслідок невиконання орендодавцем умов, визначених договором оренди землі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області у складі судді Славінської Н. Л. від 23 травня 2023 року,

встановив:

У січні 2021 року Фермерське господарство «Слобідське» (далі ФГ «Слобідське») звернулося до суду з цим позовом, за яким, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 26224 грн 69 к. у відшкодування збитків, яких ФГ «Слобідське» зазнало внаслідок невиконання ОСОБА_1 умов, визначених договором оренди землі, укладеним 23 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ФГ «Слобідське».

В обґрунтовування вимог позову зазначало, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0153, площею 1,1288 га, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративно-територіальних межах Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області.

23 квітня 2014 року укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_1 надає, а ФГ «Слобідське» в особі голови ФГ Вакуляка В. М. приймає в строкове платне користування земельну ділянку строком на 10 років.

Право оренди зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 травня 2014 за номером 5566863.

06 травня 2014 року сторонами договору складено акт про передачу та прийом земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а ФГ «Слобідське» прийняло в користування земельну ділянку, площею 1,1288 га, на території Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області.

ОСОБА_1 порушує право ФГ «Слобідське» на використання земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0153 у своїй господарській діяльності, оскільки всупереч зареєстрованому праву оренди ФГ «Слобідське» використовує земельну ділянку самостійно, зокрема навесні 2018 року зорав земельну ділянку, засіяв її пшеницею, а в подальшому зібрав урожай, позбавивши ФГ «Слобідське» права користування земельною ділянкою згідно з умовами договору оренди, внаслідок чого було спричинено збитки у зв`язку з неможливістю використання земельної ділянки.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року позов ФГ «Слобідське» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено; зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди орендареві ФГ «Слобідське» у користуванні земельною ділянкою шляхом заборони ОСОБА_1 здійснювати будь-які дії на земельній ділянці, площею 1,1288 га, з кадастровим номером :02:001:0153, яка знаходиться на території Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, до моменту припинення дії договору оренди землі, укладеного 23 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ФГ «Слобідське», зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 травня 2014 року за номером 5566863.

Проте всупереч рішенню суду, що набрало законної сили, ОСОБА_1 продовжує самовільно використовувати земельну ділянку, що перебуває в оренді ФГ «Слобідське», тим самим позбавляючи ФГ можливості отримувати прибуток від здійснення господарської діяльності на орендованій господарством земельній ділянці.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 23 травня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФГ «Слобідське» 26224 грн 69 к. в рахунок відшкодування збитків за 2018 рік, яких ФГ «Слобідське» зазнало унаслідок невиконання ОСОБА_1 умов, визначених договором оренди землі від 23 квітня 2014 року, укладеним між ФГ «Слобідське» та ОСОБА_1 та зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 травня 2014 року за номером 5566863. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФГ «Слобідське» 2102 грн 00 к. в рахунок сплаченого при зверненні в суд судового збору та 32265 грн 50 к. в рахунок понесених витрат на надання правничої допомоги. В іншій частині вимог про стягнення судових витрат на надання правничої допомоги відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ФГ «Слобідське» надано належні, достовірні, допустимі та достатні докази на підтвердження обставини заподіяння збитків, яких ФГ «Слобідське» як орендар зазнало внаслідок невиконання орендодавцем ОСОБА_1 умов договору оренди землі від 23 квітня 2014 року, що підтверджується Актом № 2 про визначення розміру збитків, завданих власникам землі та землекористувачам від 05 жовтня 2021 року Комісії по визначенню та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що позивачем не доведено його вину у нанесенні матеріальної шкоди, тому що земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 1,1288 га, з кадастровим номером :02:001:0153 він не захоплював, жодних договорів із ФГ «Слобідське» на користування цією земельною ділянкою він не укладав. Також зазначав, що є сумнівними правничі послуги адвоката Залокоцької В. Д.

Представниця ФГ «Слобідське» адвокат Залокоцька В. Д. подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм процесуального права, відповідно до фактичних обставин справи, встановлених на їх підставі правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0153, площею 1,1288 га, яка розташована на території колишньої Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (тепер Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області), цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до договору оренди землі від 23 квітня 2014 року ОСОБА_1 передав у строкове платне користування, тобто у оренду на строк десять років ФГ «Слобідське» земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0153, загальною площею 1,1288 га, у тому числі 1,1288 га ріллі.

Згідно з Актом про передачу та прийом земельної ділянки від 06 травня 2014 року ОСОБА_1 передав, а орендар ФГ «Слобідське» прийняв земельну ділянку загальною площею 1,1288 га в адміністративних межах Клекотинської сільської ради на строк десять років.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 січня 2019 року у справі № 152/1568/18 за позовом ФГ «Слобідське» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яке набрало законної сили 19 грудня 2019 року, позов ФГ задоволено та зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди орендареві ФГ «Слобідське» у користуванні земельною ділянкою шляхом заборони ОСОБА_1 здійснювати будь-які дії на земельній ділянці, площею 1,1288 га, з кадастровим номером :02:001:0153, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і яка знаходиться на території Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, до моменту припинення дії договору оренди землі, укладеного 23 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ФГ «Слобідське», зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 травня 2014 року за номером 5566863; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФГ «Слобідське» судовий збір в розмірі 1762 грн 00 к.

Цим рішенням суду встановлено факт використання ОСОБА_1 , всупереч умовам договору оренди землі від 23 квітня 2014 року, земельної ділянки впродовж 2018 року.

Також встановлено наявність елементів цивільного правопорушення зокрема, неправомірність дій ОСОБА_1 , безпосередній причинний зв`язок між його неправомірними діями та позбавленням можливості орендаря використовувати об`єкт оренди, вину відповідача, що є підставою цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що «преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Отже апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що обставини, встановлені судовим рішенням від 11 січня 2019 року, є такими, що мають преюдиційне значення для цієї справи та не підлягають доказуванню.

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Земельний кодекс України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів.

Згідно з частиною другою статті 152 Земельного кодексу України (далі ЗК України) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже відшкодування збитків може бути покладено на відповідачів лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі укладення договору і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її можливості отримати прибуток.

Відповідно до пункту 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 (далі Порядок) збитки відшкодовуються власникам землі та землекористувачам.

Пунктом 2 Порядку визначено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад. До складу комісій включаються представники Київської, Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих органів сільських, селищних, міських рад (голови комісій), власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники територіальних органів Держгеокадастру, Держекоінспекції, фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Згідно з пунктом 3 Порядку, відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до Акту № 2 про визначення розміру збитків, завданих власникам землі та землекористувачам від 05 жовтня 2021 року Комісії по визначенню та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам Мурафської сільської ради, встановлено розмір збитків, заподіяних ФГ «Слобідське» внаслідок невиконання ОСОБА_1 умов договору оренди землі, який становить 26224 грн 69 к. Період за який визначено розмір збитків 2018 рік.

Підставою для цього Акту № 2 був Розрахунок розміру неодержаного у 2018 році доходу ФГ «Слобідське», спричиненого ОСОБА_1 перешкоджанням в обробітку земельної ділянки, площею 1,1288 га, з кадастровим номером :02:001:0153, розміщеної в масиві поля № 10 загальною площею 32 га.

Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги цей розрахунок як належний, достатній, допустимий та достовірний доказ розміру заподіяних збитків ФГ «Слобідське» ОСОБА_1 внаслідок невиконання останнім умов договору оренди землі від 23 квітня 2014 року.

Заперечень щодо вказаного розрахунку упущеної вигоди, здійсненого Комісією Мурафської сільської ради на підставі Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, ОСОБА_1 не навів.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо не співмірності понесених витрат на правничу допомогу позивачем, то апеляційний суд виходить із такого.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої вказаної статті до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частин першої шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такою сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися частини друга, третя статті 141 ЦПК України).

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у зв?язку з розглядом справи представницею ФГ «Слобідське» адвокатом Залокоцькою В. Д. надано: копію договору про надання правової допомоги від 10 січня 2021 року; виписки з банківського рахунку від 14 квітня 2023 року та від 22 травня 2023 року про оплату 27 березня 2023 року та 22 травня 2023 року відповідно 25000 грн 00 к. та 14000 грн 00 к.; акт приймання передачі надан6их послуг від 22 травня 2023 року.

При вирішенні питання щодо визначення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції врахував принцип співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витрачении адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, та прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 32265 грн 50 к., який буде відповідати критерію розумності, виваженості та справедливості.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав про не співмірність понесених витрат на правничу допомогу позивачем, проте не наводить об`єктивних доказів цього, а твердження про те, що правничі послуги адвоката Залокоцької В. Д. є сумнівними апеляційний суд розцінює лише як власну думку відповідача у справі, яка не спирається на будь-які беззаперечні та об`єктивні факти.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

Крім того у відзиві на апеляційну скаргу представниця ФГ «Слобідське» адвокат Залокоцька В. Д. заявила клопотання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ФГ «Слобідське» судових витрат на правничу допомогу адвоката.

На підтвердження понесених витрат у розмірі 13420 грн 00 к. адвокат надала Акт приймання-передачі наданих послуг від 21 липня 2023 року та розрахунок витрат на правничу допомогу, наданих ФГ «Слобідське» в суді апеляційної інстанції, відповідно до яких нею було надано позивачу послугу: відзив на апеляційну скаргу тривалістю 10 години та вартістю роботи 13420 грн 00 к.

Оплата цієї послуги підтверджується платіжною інструкцією № 4069 від 21 липня 2023 року.

Оскільки на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представницею ФГ «Слобідське» адвокатом Залокоцькою В. Д. надані відповідні письмові докази, надавши оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ФГ «Слобідське» 13420 грн 00 к. судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 23 травня 2023 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фермерського господарства «Слобідське» понесені ним судові витрати на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції у розмірі 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) грн 00 к.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало