Справа № 299/354/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Кожух О. А., Кондора Р. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Зубашкова М.,

розглянувши у відритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Виноградівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15 червня 2021 року, ухвалене суддею Левком Т. Ю., повний текст рішення складено 23.06.2021,

у с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Виноградівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини.

Позов обґрунтовано тим, що з липня 2018 року і до жовтня 2018 року вона зустрічалась із відповідачем і від цих відносин у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що на час народження їхнього сина, вона з ОСОБА_2 між собою в зареєстрованому шлюбі не перебували, проживали окремо, а тому відомості про батька дитини, на підставі ч.1 ст. 135 СК України, записані за її вказівкою як ОСОБА_4 , хоча насправді батьком дитини є саме відповідач ОСОБА_2 .

Стверджувала і те, що після того як вона завагітніла відповідач спочатку не заперечував проти народження дитини, але 10 листопада 2018 року повідомив їй, що визнає дитину лише після проходження ДНК-тесту. Так, після народження сина, вона неодноразово повідомляла ОСОБА_2 , що необхідно провести генетичну експертизу, однак він кожного разу ухилявся та відмовлявся від проведення такої експертизи, а відтак для захисту інтересів дитини вона змушена звертатися до суду.

Наголошувала і на тому, що відповідач як батько дитини ніякої участі в житті сина не приймає, матеріальну допомогу не надає, хоча є працездатним, молодим за віком, працює лікарем-травматологом у КНП «Виноградівська районна лікарня» на півтори ставки, неповнолітніх дітей на утриманні немає, натомість вона перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною й отримує лише щомісячну соціальну допомогу в розмірі 860 грн, що не є достатніми коштами на утримання сина, а тому з ОСОБА_2 слід стягнути на її користь аліменти на утримання дитини.

Посилаючись на наведені вище обставини просила суд: 1) визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) виключити відомості з актового запису № 127 від 16 липня 2019 про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про ОСОБА_4 як батька дитини; 3) внести відомості до актового запису № 127 від 16 липня 2019 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 4) стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку зі застосуванням індексу інфляції, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15 червня 2021 року цей позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виключено відомості з актового запису № 127 від 16 липня 2019 про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про ОСОБА_4 , як батька дитини.

Внесено відомості до актового запису № 127 від 16 липня 2019 року про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про батька дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_6 , але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку із застосуванням індексу інфляції, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду 11.02.2020 і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання про судові витрати.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись із цим рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Скарга мотивована тим, що висновок експерта про ймовірне його батьківство щодо дитини позивачки, який місцевий суд узяв до уваги, не є об`єктивним і належним доказом, оскільки було порушено процедуру і порядок проведення експертизи, зокрема через не відібрання і дослідження відповідних зразків матері дитини (позивачки), а лише його і самої дитини.

Отже, висновок суду про факт його кровного споріднення з дитиною ґрунтується на припущеннях та судом необґрунтовано було відхилено його клопотання про призначення у справі додаткової /повторної/ цієї експертизи, а відтак вимога ОСОБА_1 про встановлення батьківства за наявних у матеріалах справи доказів не підлягала задоволенню і, як наслідок, не підлягала задоволенню і похідна вимога позивачки про стягнення з нього аліментів на дитину через недоведеність його батьківства. Заразом стягуючи із нього аліменти місцевий суд не надав належної правової оцінки, що в нього на утриманні перебуває дочка, яка продовжує навчання, та матір пенсійного віку.

З огляду на наведені обставини просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 інші учасники справи не скористалися.

У судовому засіданні представниця позивачки ОСОБА_1 адвокатеса Дидинська Б.М. щодо задоволення апеляційної скарги заперечила через її безпідставність і надуманість, просила таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Відповідач ОСОБА_2 , його представник-адвокат Шпуганич В.П. та представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомленні. Водночас причини неявки в судове засідання сторони відповідача, які наведені в клопотанні адвоката Шпуганича В.П. від 11.09.2023 адресованого Закарпатському апеляційному суду, колегія суддів уважає неповажними і такими, що не підтверджуються відповідними доказами. З огляду на це неявка зазначених осіб, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці позивачки, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено та не заперечується сторонами, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_5 позивачка ОСОБА_1 народила дитину ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 16.07.2019 (т.1 а.с.9).

Як видно з цього свідоцтва про народження та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України за № 0 від 16.07.2019, то відомості про батька зазначеної дитини ОСОБА_7 записано - ОСОБА_4 (т.1 а.с.10,11).

Згідно з висновком експерта судової-медичної молекулярно-генетичної експертизи КУ Одеське бюро судово-медичної експертизи № 99 від 27.10.2020 /проведеної на підставі ухвали Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29.05.2020 (т.1 а.с.42-44)/, то за молекулярно-генетичним аналізом ДНК установлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з ймовірністю 99,99 %, а тому батьківство практично доведене (т.1 а.с.58-63).

Відповідно до висновку експерта повторної судової молекулярно-генетичної експертизи Закарпатського НДЕКЦ МВС України за № СЕ-19/107-23/398-БД від 28.07.2023 /проведеної на підстави ухвали Закарпатського апеляційного суду від 14.12.2022 (т.2 а.с.4-6)/, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , може бути біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , біологічною матір`ю якого є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Ймовірність даної події складає 99,999999996% (т.2 а.с.55-74).

За приписами ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.

Як регламентовано ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений, зокрема матір`ю. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень учинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (стаття 128 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст.135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

На підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження (ст. 134 СК України).

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 4 ст. 10 ЦПК України зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення ЄСПЛ у справі «Кalacheva V. Russian Federation» № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Отже, колегія суддів погоджується з правильністю висновків місцевого суду про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання батьківства, тобто визнання батьком дитини ОСОБА_7 відповідача ОСОБА_2 , що також знайшло своє підтвердження і під час розгляду цієї справи в апеляційному порядку і на підставі висновку експерта повторної судової молекулярно-генетичної експертизи Закарпатського НДЕКЦ МВС України за № СЕ-19/107-23/398-БД від 28.07.2023, та необхідність у зв`язку з цим унесення відповідних записів до актового запису про народження дитини ОСОБА_3 у частині відомостей про його батька ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Україною, «держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини».

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).

За змістом частин 2, 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина перша статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кореспондує, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 8 ст. 7 СК України).

За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно з ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток, та зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частиною першою ст. 182 СК України врегульовано, що при визначенні розміру аліментів суд ураховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних права; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини,що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, аніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 СК України).

На переконання колегії суддів, визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання дитини, яка проживає разом із нею (т.1 а.с.12), суд першої інстанції належним чином урахував наведені вище норми як міжнародного, так і національного права, у тому числі вимоги СК України, а також фактичні обставини справи та надав вірну правову оцінку наявним у справі доказам. Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач є працездатим, не хворіє, має постійне місце роботи, інших малолітніх чи неповнолітніх дітей на утриманні немає, а протилежне матеріали справи не містять. При цьому донька відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 є повнолітньою і навчається за державним замовленням (т.1 а.с.87), а його матір ОСОБА_9 отримує пенсію за віком щомісячно біля 3 000 гривень (т.1 а.с.88).

З урахуванням наведеного, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини у розмірі частини від усіх його видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.02.2020 (день звернення до суду з позовом) і до досягнення дитиною повноліття.

Водночас колегія суддів констатує, що відповідно до вимог ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На переконання колегії суддів позивачка довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку достатніми доказами свої вимоги до відповідача, які поза розумним сумнівом знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10.02.2010, у справі «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», № 4909/04, § 58).

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань.

Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає, а тому, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 522,40 грн (т.1 а.с.143) та по сплаті за проведення повторної експертизи у розмірі 11 041,28 грн (т.2 а.с.75) слід покласти на апелянта відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 вересня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді