ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1431/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2023 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Котвицького В.Л.,

за участю секретаря судового засідання Шило Д.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Київ, вул. О. Кошиця, 5а у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що він є власником зазначеної квартири, в якій також зареєстровані і відповідачі.

Приблизно з 2019 року відповідачі у вказаній квартирі не проживали, однак у грудні 2020 року ОСОБА_3 прибула до квартири АДРЕСА_1 із цивільним чоловіком та оселилась в одній із кімнат, змінивши до вказаної кімнати замки у вхідних дверях. Між позивачем, відповідачем ОСОБА_3 та її цивільним чоловіком склались неприязні стосунки, постійно виникають сварки.

Щодо місцезнаходження відповідача ОСОБА_4 позивачу взагалі невідомо.

Витрати на утримання спірної квартири позивач несе сам, позивач не пов`язаний з відповідачами спільним побутом. На підставі чого, позивач просить суд про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17.09.2021 відрите провадження у справі та призначене судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження.

До суду 30.11.2021 від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечила проти позовних вимог, зазначила, що зареєстрована та проживає у спірній квартирі із малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який також зареєстрований у вказаній квартирі. Посилання позивача, що з нею проживає цивільний чоловік не відповідає дійсності, оскільки це батько дитини, який не проживає разом, але навідує дитину. Також, зазначила, що перераховувала на рахунок позивача грошові кошти на сплату комунальних платежів, а також давала грошові кошти безпосередньо позивачу. Змінити місце проживання відповідач фактично позбавлена можливості, оскільки вона немає на праві власності іншого житла.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2022 провадження у справі було зупинено до припинення перебування позивача ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені у воєнний стан, тобто до закінчення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01.06.2023 провадження у справі відновлено.

До суду 20.07.2023 від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, оскільки відповідач ОСОБА_4 11.05.2023 була знята з реєстраційного обліку, позивач просив суд визнати лише ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові та просив суд позов задовольнити у повному обсязі, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, вирішення спору поклав на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 11.11.1999 (а.с. 8).

Також, згідно довідок про місце проживання особи, у вказаній квартирі зареєстровано ОСОБА_3 (дочку позивача) та ОСОБА_6 (сина ОСОБА_3 ) (а.а.с. 77, 79).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 2 ст. 156 ЖК України передбачено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

В ст. 29 ЦК України, дано визначення, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ч.2 ст.64, ч.1,4 ст.156 ЖК України відповідач, як член сім`ї власника квартири, позивача, користується жилим приміщенням нарівні із власником.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990).

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 5.04.2005).

Правовідносини, що виникають при реалізації права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом урегульовано також ст. 405 ЦК України.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Отже, за приписами даної статті, член сім`ї власника житла, втрачає право на користування цим житлом лише у разі його відсутності ньому без поважних причин понад один рік. При цьому, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

На підтвердження своїх позовних вимог, позивач посилається на розписки сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_3 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , однак вказані розписки не є належними та допустимими доказами, оскільки не можуть достеменно свідчити про факт не проживання відповідача протягом одного року.

Також, позивач зазначає, що цивільний чоловік відповідача постійно вчиняє з позивачем сварки, у зв`язку з чим позивач неодноразово викликав працівників правоохоронних органів, проте жодного доказу вказаного факту позивачем до суду не надано. Долучена до позовної заяви позивачем довідка ДОП СП ВП № 2 А.Брацюка свідчить лише про те, що ним здійснювався розгляд звернення ОСОБА_1 від 06.07.2021 щодо виселення співмешканця доньки ОСОБА_10 , який проживає в квартирі без його згоди як власника квартири (а.с. 44).

Водночас факт подібного звернення відповідача свідчить про те, що станом на 06.07.2021 ОСОБА_3 разом з ОСОБА_10 проживала у квартирі АДРЕСА_1 , тобто станом на 13.08.2021 - дату звернення позивача із позовом до суду не пройшов рік з моменту зафіксованого поліцією факту проживання співмешканця відповідача.

У свою чергу відповідачем також надано до суду платіжні доручення, на підставі яких відповідач перераховувала позивачу грошові кошти на утримання спірної квартири: 1950,00 грн. - 30.01.2021 та 3500,00 грн. - 21.02.2021 (а.с. 82). Також, відповідач зазначала, що передавала безпосередньо позивачу грошові кошти на сплату комунальних послуг, вказаних обставин позивач не оспорював. Оскільки платіжні доручення датовані 30.01.2021 та 21.02.21, на думку суду, цей факт також свідчить про те, що відповідач разом з ОСОБА_10 проживали у квартирі АДРЕСА_1 станом на дату перерахування грошових коштів, і, відповідно, на дату звернення позивача із позовом до суду не пройшов рік з цього моменту.

У судовому засіданні встановлено, що постановою Дарницького районного суду м. Києва від 12.03.2021 у справі № 753/5123/21 (провадження № 3/753/2843/21) позивач ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства в сім`ї психологічного характеру по відношенню до відповідача ОСОБА_3 та в судовому засіданні свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав. Зазначений факт відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечував.

Через постійні конфлікти з позивачем після виклику останнім 06.07.2021 працівників поліції стосовно її цивільного чоловіка ОСОБА_10 , позивач покинула квартиру АДРЕСА_1 , оскільки подальше спільне проживання в одній квартирі стало неможливим.

Отже, судом встановлено, що між відповідачем ОСОБА_1 , з одного боку, та відповідачем ОСОБА_3 та її чоловіком, з іншого боку, склалися неприязні стосунки, що унеможливлювало постійне спільне проживання останніх. Відповідач з чоловіком та малолітньою дитиною залишила спірну квартиру саме у зв`язку із створенням неможних умов для проживання. Тому факт не проживання відповідачки із дітьми у спірній квартирі понад один рік обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним позивачу житлом.

В судовому засіданні встановлено, що позивач прописав у належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 відповідача в якості члена сім`ї - доньки, на постійній основі.

Отже, відповідач ОСОБА_1 набула право користування спірною квартирою у встановленому законом порядку, як член сім`ї власника будинку, наразі між сторонами склались напружені відносини, у зв`язку з чим зміна місця проживання відповідача обумовлена поважними причинами.

З огляду на викладене, вбачається, що не є підставою для позбавлення ОСОБА_3 права користування спірною квартирою, яке вона набула на законних підставах, через неприязні стосунки з позивачем, що перешкоджають її проживанню в спірному помешканні.

Аналогічного змісту правова позиція міститься у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 11.03.2021 у справі № 265/3035/19 (провадження № 61-3840-ов).

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи викладене суд приходе до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням .

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачки відмовлено, витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 76-81,141, 263-265, 280-284, 289 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 05.09.2023.

Суддя В.Л.Котвицький