Провадження № 2-о/522/477/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Федчишеної Т. Ю.,

присяжних: Федорова І. В., Гребенник М. М.,

за участі секретаря судового засідання Коноваленко В. О.,

лікарів - психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради: Кондратея О.В., ОСОБА_1 ,

прокурора Рубанової Н. О.,

адвоката особи, стосовно якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_2 ,

особи, стосовно якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради Кондратея Олексія Вікторовича та ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради Кондратея Олексія Вікторовича та ОСОБА_1 про надання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Заява обґрунтована тим, що з відомостей, одержаних стосовно ОСОБА_3 , є достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє реальні наміри та дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, він може завдати значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги.

Припущення про наявність психічного розладу у ОСОБА_3 ґрунтується на інформації про психічний стан та поведінку, отриманій із заяви поліції та його сусідів, а також з медичної документації. ОСОБА_3 перебуває під наглядом лікаря-психіатра з 1993 року. Неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Одеській обласній психіатричній лікарні у зв`язку із значним погіршенням психічного стану, є особою з інвалідністю 2 групи. До 2022 року про його здоров`я піклувалася його матір, він приймав підтримуюче лікування, відвідував диспансер, проте після смерті матері він перестав відвідувати диспансер, став зловживати алкогольними напоями, вести асоціальний спосіб життя, приводити до комунальної квартири осіб для спільного вживання алкогольних напоїв, чим став наражати сусідів на небезпеку. Син та рідна сестра відмовились від нагляду за ним.

На підставі письмового звернення сусідів від 12.06.2023 на адресу Одеського районного управління поліції № 1 Відділу поліції № 2 та звернення до Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради від 01.08.2023 з проханням про вжиття правових та медичних заходів відносно ОСОБА_3 , лікарі-психіатри 10.07.2023 та 08.08.2023 намагалися оглянути його вдома, але під час візиту ОСОБА_3 вдома не було, у зв`язку з чим не є можливим отримати усвідомлену добровільну згоду останнього на надання йому добровільної амбулаторної психіатричної допомоги.

На підставі наведеного заявники просять ухвалити рішення про надання дозволу на примусову амбулаторну психіатричну допомогу ОСОБА_3 без його згоди та згоди його законного представника.

У судовому засіданні лікарі-психіатри Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради Кондратей О.В. та ОСОБА_1 заяву підтримали та просили її задовольнити з підстав, викладених у ній.

ОСОБА_3 у судовому засіданні вважав відсутніми підстави для надання йому психіатричної допомоги в примусовому порядку, пояснив, що перебуває на обліку в лікаря-психіатра з 1993 року, є особою з інвалідністю 2 групи, за життя його матері він з нею неодноразово у добровільному порядку відвідував лікаря-психіатра, приймав ліки, зокрема для покращення сну. З 2022 року до лікаря-психіатра не звертався, посилаючись на те, що його дільничний лікар помер, а він не знав до якого лікаря йому можна звернутися. Не заперечував можливість його самостійного добровільного звернення у разі потреби до лікаря психіатра, зокрема щодо призначення лікування. Зазначив, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 в комунальній квартирі один, на даний час не працює, отримує пенсію по інвалідності, за спеціальністю механік, протягом життя працював на багатьох роботах, зокрема моряком, остання його робота двірник в аграрному університеті. Має сина, який наразі проживає за кордоном, дружина та матір померли. Пояснив, що конфліктів з сусідами він не вчиняє, агресії не проявляє, іноді виникають суперечки з сусідами з побутових питань, ініціаторами яких є останні. Зазначив, що особа, яка не проживає в буд. АДРЕСА_2 та займається придбанням нерухомого майна, навідувалася до нього з питань його житла, а тому ОСОБА_3 вважає, що причиною звернень до поліції та психіатричного медичного закладу певних осіб для ініціювання питання про його примусову психіатричну допомогу є намаганням заволодіти його кімнатою, яка має зручне розташування для подальшого облаштування квартири, в тому числі шляхом об`єднання з іншими приміщеннями.

Адвокат Кислиці В. О., призначений Одеським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_2 у судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував, указував, що матеріали справи не містять доказів про необхідність надання його клієнту психіатричної допомоги в примусовому порядку, посилався на те, що поведінка ОСОБА_4 та його пояснення у судовому засіданні не підтверджують доводів лікарів про те, що він вчиняє реальні наміри та дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, та він може завдати значної шкоди своєму здоров`ю, а лікарями таких доказів не надано. Звернення сусідів вважає звичайними побутовими суперечками, не пов`язаними з такими проявами особливостей психіки ОСОБА_4 , з якими закон пов`язує підстави для надання йому психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Прокурор Рубанова Н. О. у судовому засіданні проти задоволення заяви лікарів-психіатрів не заперечувала.

Заслухавши осіб, що з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

Відповідно до листа начальника Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області Барби В. від 29.06.2023 № 60.2-7924, адресованого директору Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради, до чергової частини відділу поліції надійшла заява від ОСОБА_5 щодо неправомірних дій психічно хворого сусіда, у зв`язку з чим начальник Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області Барба В. просить направити за місцем мешкання ОСОБА_3 дільничного психіатра, у зв`язку з явно вираженими розладами здоров`я.

Згідно з висновком лікарів - психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради ОСОБА_6 та ОСОБА_1 від 09.08.2023,з відомостей, одержаних стосовно ОСОБА_3 , є достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє реальні наміри та дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, він може завдати значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги. Припущення про наявність психічного розладу у ОСОБА_3 ґрунтується на інформації про психічний стан та поведінку, отриманій із заяви поліції та його сусідів, а також з медичної документації. ОСОБА_3 перебуває під наглядом лікаря-психіатра з 1993 року. Неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Одеській обласній психіатричній лікарні у зв`язку із значним погіршенням психічного стану,а саме: 10.01.1993 - 09.03.1993, 13.04.1998 22.05.1998, 13.11.1999 30.12.1999, 30.11.2010 06.12.2010, 25.05.2012 08.06.2012, 04.04.2013 24.04.2013, 08.05.2015 03.07.2015, 11.05.2016 05.07.2016.Є особою з інвалідністю 2 групи. До 2022 року про його здоров`я піклувалася його матір, він приймав підтримуюче лікування, відвідував диспансер, проте після смерті матері він перестав відвідувати диспансер, став зловживати алкогольними напоями, вести асоціальний спосіб життя, приводити до комунальної квартири осіб для спільного вживання алкогольних напоїв, чим став наражати сусідів на небезпеку. Син та рідна сестра відмовились від нагляду за ним. Ураховуючи, що ОСОБА_3 , 1972 року народження, відмовляється від добровільної амбулаторної психіатричної допомоги, детально вивчивши анамнез протікання тяжкого психічного розладу з явними ознаками агресивної поведінки, на який страждає ОСОБА_3 , що може призвести до катастрофічних наслідків втрати його здорової соціально сімейної адаптації та нанести значну морально психологічну та фізичну шкоду сусідам, вважають необхідним надання примусової амбулаторної психіатричної допомоги ОСОБА_3 , 1972 року народження, за рішенням суду.

До заяви додано копії: епікризу № 1783 про перебування ОСОБА_4 з 25.05.2012 по 08.06.2012 на стаціонарному обстеженні та лікуванні в Одеському обласному психоневрологічному диспансері з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, епізодичний перебіг, загострення; виписного епікризу № 1452 про перебування ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні з 29.04.2013 по 10.05.2013 з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, епізодичний перебіг. Ремісія А-В. F 20.05; епікризу про перебування ОСОБА_4 з 17.01.2014 на лікуванні з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, епізодичний перебіг із змішаним дефектом. Загострення. F 20.01; епікризу про перебування ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні з 08.05.2015 по 03.07.2015 з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, епізодичний тип перебігу із змішаним дефектом (астенічним та параноїдним). F 20.02; епікризу про перебування ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні з 11.05.2016 по 05.07.2016 з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, епізодичний тип перебігу зі змішаним дефектом. Загострення. F 20.01.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підпунктом "е" п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб, серед іншого, для законного затримання психічнохворих, відповідно до процедури, встановленої законом.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (п. 79, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі N 2-1/07).

У параграфі 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи.

Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" закріплено презумпцію психічного здоров`я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Розділом ІІ Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено види психіатричної допомоги, підстави та порядок її надання.

Так, до видів психіатричної допомоги, зокрема, належать: психіатричний огляд, амбулаторна психіатрична допомога, госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги, примусові заходи медичного характеру.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 Закону України "Про психіатричну допомогу" амбулаторна психіатрична допомога може надаватися без усвідомленої письмової згоди особи або без письмової згоди її законного представника у разі встановлення у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Амбулаторна психіатрична допомога особі без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника надається лікарем-психіатром в примусовому порядку за рішенням суду. Питання про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку вирішується судом за місцем проживання особи. Письмова заява про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку направляється до суду лікарем-психіатром. До письмової заяви, в якій повинні бути викладені підстави для надання особі амбулаторної психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди та без письмової згоди її законного представника, передбачені частиною другою цієї статті, додається висновок лікаря-психіатра, який містить обгрунтування про необхідність надання особі такої допомоги.

Згідно з ч. 2 5 ст. 27 Закону України "Про психіатричну допомогу" виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Проте, для надання психіатричної допомоги за рішенням суду необхідно встановити не лише наявність в особи діагнозу тяжкого психічного розладу, а й правові підстави для наданнятакої допомоги в примусовому порядку.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

За змістом ст. 340 ЦПК України та ч. 3 ст. 12 Закону України "Про психіатричну допомогу" у заяві про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, який містить обгрунтування про необхідність надання особі такої допомоги та інші відповідні матеріали.

Аналіз ч. 3 ст. 12 Закону України "Про психіатричну допомогу" свідчить про те, що підставою для надання амбулаторної психіатричної допомоги є встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Разом з тим, як слідує із заяви лікарів психіатрів, як підставу для надання ОСОБА_3 амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку вони зазначають отримання відносно останнього відомостей про достатність підстав для обґрунтованого припущення про наявність у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє реальні наміри та дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, він може завдати значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги.

Проте, такі підстави як одержання відомостей, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє реальні наміри та дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих; може завдати значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги, передбачені для такого видупсихіатричної допомоги як психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника (ст. 11 Закону України "Про психіатричну допомогу").

Так, відповідно до ст. 11 Закону України "Про психіатричну допомогу" психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи.

У невідкладних випадках, коли за одержаними відомостями, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, заява про психіатричний огляд особи може бути усною. У цих випадках рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром самостійно і психіатричний огляд проводиться ним негайно (ч. 5 ст. ст. 11 Закону України "Про психіатричну допомогу").

Натомість, звертаючись до суду із заявою про надання такого виду психіатричної допомоги як амбулаторна психіатрична допомога заявниками у заяві не обґрунтовано підстав такого звернення, передбачених законом, а саме встановлення в ОСОБА_3 тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги.

Крім того, як слідує з матеріалів справи, остання медична документація стосовно ОСОБА_3 щодо стану його психічного здоров`я датована 2016 роком, відомостей про психіатричний огляд ОСОБА_3 після 2016 року матеріали справи не містять.

У судовому засіданні лікар-психіатр Овечкіна Ю. О. зазначила, що у 2022 році ОСОБА_3 був у неї на прийомі та був нею оглянутий, проте до заяви таких документів долучено не було, а посилання у судовому засіданні на можливість надання таких документів, висловлене після дослідження судом доказів, суперечить положенням ЦПК України.

Тому, на думку суду, звернення заявників із заявою про надання ОСОБА_3 амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку без попереднього його психіатричного огляду з метою з`ясування наявності чи відсутності в нього психічного розладу, потреби в наданні йому психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання, є передчасним.

При цьому заява лікарів-психіатрів обґрунтована лише припущенням про наявність у ОСОБА_3 психічного розладу, що ґрунтується на інформації про його психічний стан та поведінку, отриманій, зокрема, із заяви поліції та його сусідів.

Однак саме лише припущення лікарів про наявність в особи психічного розладу, що ґрунтується на інформації від третіх осіб, а також медичної документації семирічної давнини не свідчить про наявність підстав, передбачених ч. 2 ст. 12 Закону України "Про психіатричну допомогу".

Також, у порушення ч. 3ст. 12 Закону України "Про психіатричну допомогу" та ст. 340 ЦПК України висновок лікарів-психіатрів не містить належного обґрунтування про необхідність надання ОСОБА_3 амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, за змістом є аналогічним заяві, поданій до суду, а посилання в останньому абзаці висновку на відмову ОСОБА_3 від добровільної амбулаторної психіатричної допомоги, наявність у нього тяжкого психічного розладу з явними ознаками агресивної поведінки, що може призвести до катастрофічних наслідків втрати його здорової соціально сімейної адаптації та нанести значну морально психологічну та фізичну шкоду сусідам, не підтверджені належними та допустимими доказами та не містять посилання на обставини, на підставі яких лікарями було встановлено у ОСОБА_3 явні ознаки агресивної поведінки, що можуть призвести до наведених наслідків.

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності у ОСОБА_4 на час звернення з даною заявою до суду тяжкого психічного розладу та обставин, що дають обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок такого розладу ОСОБА_4 завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги, як це визначено положеннями ч. 2 ст. 12 Закону України "Про психіатричну допомогу".

Як слідує із листа начальника Відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області Барби В. від 29.06.2023 № 60.2-7924, підставою для його звернення до Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради щодо направлення до ОСОБА_3 дільничного психіатра, стала заява ОСОБА_5 із якої слідує, що мешканці комунальної квартири за адресою: АДРЕСА_1 повідомили, шо власник ОСОБА_3 є особою з інвалідністю 2 групи по психічному захворюванню. Унаслідок того, що останній не проходить обов`язкового профілактичного лікування, веде антисоціальний спосіб життя, у нього періодично спостерігаються випадки агресії відносно оточуючих, на зауваження реагує бурхливими емоціями, включає газову плиту на повну потужність, це може спровокувати пожежу в помешканні. Систематично викликається наряд поліції та карета швидкої допомоги для вгамування ОСОБА_3 .

Разом з тим, як пояснив у судовому засіданні дільничний інспектор поліції Комісаренко І. Д., він працює на даній дільниці 6 місяців, особа, від якої надійшла заява щодо ОСОБА_4 не проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , за час його роботи двічі отримувалися заяви щодо ОСОБА_3 , причинами претензій мешканців будинку є їх невдоволення способом життя, який веде ОСОБА_4 з побутових питань, при цьому ОСОБА_3 , відповідаючи на претензії сусідів, допускав на їхню адресу висловлювання нецензурною лайкою, до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 не притягувався.

При цьому, наявність побутових конфліктів не є достатньою підставою вважати про необхідність надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

При цьому суд зауважує, що сама по собі наявність в особи психічного розладу не є достатньою підставою для надання особі амбулаторної психіатричної допомоги саме в примусовому порядку за відсутності передбачених чинним законодавством для цього правових підстав.

За таких обставин, заявниками не доведено наявності підстав для задоволення заяви про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 76, 81, 89, 259, 263-265, 339-342, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради Кондратея Олексія Вікторовича та ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Заявник: лікар-психіатр Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради Кондратей Олексій Вікторович,

Заявник: лікар-психіатр Комунального некомерційного підприємства «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради Овечкіної Юлії Олегівни,

Особа, стосовно якої розглядається питання, пов`язане з наданням психіатричної допомоги ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Повне судове рішення складено 12.09.2023.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА

Присяжні: І. В. Федоров

М. М. Гребенник