Єдиний унікальний номер судової справи: 479/268/23
Провадження №22ц/812/957/23
Постанова

Іменем України

11 вересня 2023 року м. Миколаїв справа № 479/268/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Калашник А.О.,

за участі: позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , подану її представником адвокатом Архиповою Катериною Гаврилівною, на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2023 року, ухвалене у складі головуючого судді Репушевської О.В. у приміщенні цього суду в смт.Криве Озеро, повний текст якого складено 28 липня 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частку будинку,

установив:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що з 08 березня 1986 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який відповідно до рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2012 року було розірвано.

В період шлюбу, а саме 18 січня 2000 року на підставі посвідченого Первомайською філією Універсальної біржі «Південь» договору купівлі-продажу, ними було придбано будинок за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_6 .

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2021 року, яке набрало законної сили 19 квітня 2021 року, вказана біржова угода була визнана дійсною.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Посилаючись на те, що будинок було придбано спільно з ОСОБА_6 в період шлюбу, а після рішення суду про визнання договору дійсним вона дізналась про порушення свого права на частку в спільному майні подружжя, позивачка просила про задоволення позову.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Архипова К.Г., заперечуючи проти позову посилалася, як на безпідставність позову, так сплив позовної давності.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 в рівних частках судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд виходив з того, що вимога позивача є обґрунтованою та нею не пропущена позовна давність.

ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Архипову К.Г. подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що датою набуття права власності ОСОБА_6 на житловий будинок є 28 травня 2021 року, а саме дата реєстрації відомостей щодо права власності ОСОБА_6 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Крім того, позивачем пропущена позовна давність, яка почала спливати із дати прийняття рішення у справі про розірвання шлюбу позивача з ОСОБА_6 , що є підставою для відмови у позові. Заява про застосування позовної давності не була судом розглянута по суті, доводам та доказам наданим представником відповідача не надано жодної оцінки. До того ж, судом неповно визначено суб`єктивний склад учасників справи, а саме не залучено усіх спадкоємців померлого.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Іншим відповідачем ОСОБА_5 на час судового засідання відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, які брали участь у судовому засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції з 08 березня 1986 року позивач ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який відповідно до рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2012 року було розірвано.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2021 року, яке набрало законної сили 19 квітня 2021 року, визнано дійсним договір №078 про купівлю-продаж житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між продавцем ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_6 , посвідчений 18 січня 2000 року на Первомайській філії Універсальної біржі «Південь», зареєстрований в Первомайському БТІ 01 лютого 2000 року в реєстраційній книзі №23 стор. 81, за реєстровим №3324.

Принцип правової визначеності як елемент верховенства права передбачає, зокрема, те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 306/192/14-ц).

Як установив суд сторони відповідно до вищевказаного договору свої зобов`язання виконали. Позивач ОСОБА_6 сплатив ОСОБА_8 обумовлену договором вартість будинку, зареєстрував право власності в БТІ, а відповідач прийняв кошти за будинок та передав будинок у власність позивача.

Після набрання законної сили вищевказаним судовим рішенням, 28 травня 2021 року ОСОБА_6 зареєстрував право власності на зазначений будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Відповідно до копії висновку оцінювача від 27 лютого 2023 року, виготовленого консалтинговою фірмою «Снейл», ринкова вартість будинку станом на 27 лютого 2023 року складає 364 300 грн (а.с.16).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірного будинку, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).

Вказані норми, що діяли на час придбання спірного будинку, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 28 КпШС України, як і 60 СК України, та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19, провадження № 61-18866 св 21.

З`ясувавши, що спірний будинок було нажито (набуто) в період шлюбу позивача з ОСОБА_6 за спільні кошти і внаслідок їх спільної праці, суд дійшов до вірного висновку про належність їм цього майна на праві спільної сумісної власності, яке підлягає поділу виходячи з принципу рівності часток кожного із подружжя.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що спірний будинок є спільною сумісною власності колишнього подружжя і підлягає поділу між ними ґрунтуються на законі та узгоджуються з матеріалами справи.

Те, що ОСОБА_6 , після отримання судового рішення від 18 березня 2021 року, яким договір купівлі-продажу визнано дійсним, у зв`язку з недотриманням нотаріальної форми договору, 28 травня 2021 року зареєстрував право власності на зазначений будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, висновків суду першої інстанції не спростовує та не впливає на правовий режим вказаного жилого будинку, який було придбано колишнім подружжям 18 січня 2000 року в період шлюбу.

Також є правильним висновок суду про те, що позивачем не пропущено позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі №570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі №303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

У цій справі шлюб сторін розірвано рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2012 року.

ОСОБА_3 вважає, що відлік строку позовної давності для звернення ОСОБА_1 з позовом про поділ будинку починається з дати прийняття рішення у справі про розірвання шлюбу. Між тим, з огляду на вищевикладене, таке твердження є помилковим.

На думку колегії, тривале невикористання позивачем права на спірне майно та не проживання в будинку з 2010 року не свідчить про порушення права позивача на будинок.

Як встановлено після розірвання шлюбу позивача з ОСОБА_6 (червень 2012 року) останній до березня 2021 року не звертався до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку майна придбаного у шлюбі з позивачем та не вимагав його поділу, а тому права позивача не порушувалися.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» станом на час укладення 18 січня 2000 року біржовий контракт (договір купівлі-продажу) нерухомого майна не підлягав нотаріальному посвідченню.

Разом із тим, згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини) якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно статті 47 ЦК Української РСР тягне недійсність договору.

Врахувавши, що вимоги статей 47, 227 ЦК УРСР при укладенні біржового контракту (договору купівлі-продажу) спірного будинку, дотримані не були, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що право позивача на житловий будинок було порушеним до 18 березня 2021 року.

Саме по собі посилання в апеляційній скарзі на звернення ОСОБА_6 за життя до суду у 2018 році про визнання позивачки такою, що втратила право на користування житловим приміщення, немає правового значення для вирішення даного спору, оскільки судових рішень щодо вирішення питання про поділ майна подружжя матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, суд вірно вважав, що і після розірвання шлюбу спірний будинок не вибув з режиму спільної власності, а спір щодо його поділу виник тільки у березні 2021 року коли вказаний договір купівлі-продажу був визнаний дійсним.

Щодо незалучення судом першої інстанції як співвідповідачів інших спадкоємців ОСОБА_6 , то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до витребуваних судом апеляційної інстанції матеріалів спадкової справи №36/2022 до майна померлого ОСОБА_6 спадщину після його смерті прийняли лише відповідачі звернувшись до нотаріуса про прийняття спадщини.

Інші особи, окрім зазначених відповідачів спадщину не прийняли, тому суд першої інстанції на час ухвалення оскаржуваного рішення розглянув справу за позовом ОСОБА_1 до всіх належних відповідачів.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником адвокатом Архиповою Катериною Гаврилівною, залишити без задоволення, а рішення Кривоозерського районний суду Миколаївської області від 18 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 11 вересня 2023 року.