Головуючий у І інстанції Лужецька О.Р.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ТОВ «Новобудова» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01.12.2020 року по 01.09.2022 року, яка складає 10 333,29 грн., з яких: основний борг за період з 01.12.2020 року по 01.09.2022 року становить 9887,30 коп.; 3% річних від простроченої суми за період з 01.12.2020 року по 01.02.2022 року в розмірі 99,91 грн.; індекс інфляції за період з 01.12.2020 року по 01.02.2022 року в розмірі 346,08 грн., та понесені по справі судові витрати у вигляді судового збору на суму 2481,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до рішення правління АТ ХК «Київміськбуд» № 278/0/5-05 від 28.12.2005 року будинок АДРЕСА_1 передано для обслуговування та експлуатації ТОВ «Новобудова».

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 15.06.2006 року.

Позивач зазначав, що рішенням зборів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 від 20.11.2019 року ТОВ «Новобудова» визначено управителем вказаного багатоквартирного будинку та затверджено умови договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.

Таким чином, у вказаному будинку, в тому числі і квартирі 71 , позивачем безперебійно надавались житлово-комунальні послуги.

При цьому, відповідач не сплачувала належним чином за надані послуги, внаслідок чого у ОСОБА_1 перед ТОВ «Новобудова» утворилась заборгованість за період з 01.12.2020 року по 01.09.2022 року, розмір якої згідно з розрахунком заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги становить 9 887,30 грн.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми у розмірі 99 грн. 91 коп. та інфляційні втрати у розмірі 346 грн. 08 коп.

З врахуванням 3% річних та індексу інфляції загальна сума заборгованості відповідачки перед ТОВ «Новобудова» становить 10 333,29 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 9 887 грн. 30 коп., суму інфляційних втрат в розмірі 346 грн. 08 коп., 3% річних у розмірі 99 грн. 91 коп., та судовий збір в розмірі 2481 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року заочне рішення скасовано та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.65-66).

17.03.2023 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла заява ТОВ «Новобудова» про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» суму заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги в загальному розмірі 445,99 грн., з яких: 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.12.2020 року по 01.02.2022 року становить 99,91 грн. та індекс інфляції за вказаний період - 346,08 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 238 грн. 90 коп.

Судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 49 грн. 62 коп. компенсовано ТОВ «Новобудова» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ТОВ «Новобудова» подало на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_1 на користь позивача суму заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги в загальному розмірі 445 грн. 99 коп., з яких: 3% річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.12.2020 року по 01.02.2022 року - 99,91 грн., а індекс інфляції за вказаний період - 346,08 грн.

Крім цього, скаржник просив компенсувати ТОВ «Новобудова» понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в загальному розмірі 6 202,50 грн. за рахунок держави.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 15.06.2006 року.

ТОВ «Новобудова» протягом спірного періоду, починаючи з 01.12.2020 року по 01.09.2022 року надавало та продовжує надавати послуги з управління вказаним багатоквартирним будинком та вивезення твердих побутових відходів.

Правовідносини, що склалися між сторонами в частині надання послуги з управління багатоквартирним будинком та вивезення твердих побутових відходів, регулюються Законом України від 09.11.2017 року № 2189-УІІІ «Про житлово-комунальні послуги».

При цьому, позивачем здійснено математичні розрахунки 3% річних та складової індексу інфляції на суму основного боргу (борг, який виник після кожного 25 числа, що настає за розрахунковим) помісячно протягом всього спірного періоду, починаючи з 01.12.2020 року по 01.02.2022 року включно відповідно до формул зазначених під таблицями розрахунків. Помісячний показник індексу інфляції при розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції протягом спірного періоду позивачем брався зі зведеної таблиці індексів споживчих цін за 2000-2022 р.р. на сайті Міністерства фінансів України (https://minfin.com.ua/ua/).

На думку скаржника, здійснені позивачем розрахунки розміру індексу інфляції та 3% річних протягом всього спірного періоду зроблено методологічно та арифметично правильно.

Разом з тим, під час нового розгляду справи, у зв`язку із тим, що відповідачкою було сплачено повністю суму основного боргу в межах спірного періоду з 01.12.2020 року по 01.09.2022 року, позивачем заявою за вих. №301/8 від 15.03.2023 року було зменшено розмір позовних вимог стосовно відповідачки по даній справі.

У заяві про зменшення розміру позовних вимог позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги в загальному розмірі 445 грн. 99 коп., з яких: 3% річних від простроченої суми за період з 01.12.2020 року по 01.02.2022 року - 99,91 грн., а індекс інфляції за вказаний період - 346,08 грн.

При цьому, позивачем береться до уваги той факт, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №390724, серія 12 ААБ від 18.11.2015 року, у зв`язку із чим позивач, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України просив суд компенсувати понесені ним судові витрати за рахунок держави.

Скаржник зазначив, що суддя першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно виходив лише з квитанції №170099089 від 24.10.2022 року на суму в розмірі 10 094 грн. 39 коп. та зробив висновок про часткову оплату відповідачкою 3% річних та індексу інфляції, оскільки в квитанції на оплату в призначенні платежу не зазначалося, що в цю суму входить частина нарахованих позивачем на суму боргу 3% річних та інфляційні втрати.

Разом з тим, позивачем до заяви про зменшення розміру позовних вимог було надано розрахунок заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги по 01.03.2023 року, в якому чітко відображалася оплата суми основної заборгованості з врахуванням доплати в розмірі 500,00 грн. за надані житлово-комунальні послуги по вересень 2022 року в загальному розмірі 10 594 грн. 39 коп.

Крім того, позивач у скарзі посилався на те, що суд першої інстанції, враховуючи заяву позивача прозменшення розміру позовних вимог, мав закрити провадження щодо стягнення сумиосновного боргу, стягнувши 3% річних та інфляційні втрати, нараховані позивачем на суму основного боргу при поданні позовної заяви в загальному розмірі 445,99 грн.

На думку скаржника, суд першої інстанції, частково відмовляючи в позові, виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права позивача на судовий захист.

Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення відповідачці ОСОБА_1 за останньою відомою адресою копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження, які нею були отримані 17.06.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.135).

Таким чином, відповідачка, повідомлена про розгляд справи, не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо доводів і вимог апеляційної скарги позивача до апеляційного суду не направила.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову в даній справі (10 333 грн. 29 коп.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішення правління АТ ХК «Київміськбуд» № 278/0/5-05 від 28.12.2005 року будинок АДРЕСА_1 передано для обслуговування та експлуатації ТОВ «Новобудова» (а.с.9).

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 15.06.2006 року (а.с.11).

27.12.2019 року між ТОВ «Новобудова» та співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 укладено договір № 35 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, відповідно до умов якого ТОВ «Новобудова» зобов`язується надавати послугу з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 , а співвласники зобов`язуються оплачувати послуги згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору (а.с.12-17).

Відповідно до п.6 зазначеного договору, кожен із співвласників зобов`язаний оплачувати управителеві надані послуги з управління в порядку, за цінами, встановленими цим договором у строк не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним.

Звернувшись з позовом, позивач посилався на те, що відповідачка не сплачувала належним чином вартість наданих житлово-комунальних послуг, у зв`язку із чим, згідно з розрахунком позивача у неї утворилась заборгованість, яка складає 10 333 грн. 29 коп., з яких: заборгованість за період з 01.12.2020 р. по 01.09.2022 р. - 9 887 грн. 30 коп.; інфляційні втрати - 346 грн. 08 коп.; 3% річних - 99 грн. 91 коп. (а.с.20-22).

Встановлено, що 17.03.2023 року від представника позивача до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій останній просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 445 грн. 99 коп.

Відповідно до квитанції №170099089 від 24.10.2022 року ОСОБА_1 сплатила на користь ТОВ «Новобудова» 10 094 грн. 39 коп. (а.с.53-54).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості в розмірі 238 грн. 90 коп., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог позивача про стягнення з відповідачки заборгованості, яка виникла у зв`язку із неналежним виконанням нею обов`язків по оплаті за надані позивачем житлово-комунальні послуги, включно з інфляційними втратами та 3% річних, нарахування та стягнення яких передбачено статтею 625 ЦК України, та врахував при цьому оплачені відповідачем під час розгляду справи кошти у розмірі 10 094 грн. 39 коп. (10 333 грн. 29 коп. - 10 094 грн. 39 коп. = 238 грн. 90 коп.).

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами ЦК України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актами, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-VІ) передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-VІ) передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно із пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за № 6-59цс13; висновки Верховного Суду/Касаційного цивільного суду у постанові від 10 грудня 2018 року у справі за № 638/11034/15).

За змістом пунктів 18, 30 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене, з відповідачки на користь позивача підлягала стягненню сума боргу з інфляційною складовою боргу та 3% річних, оскільки між сторонами існувало грошове зобов`язання, яке виникло з обов`язку відповідача оплачувати позивачу надані їй житлово-комунальні послуги, а відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. При цьому судом обґрунтовано враховано сплачену відповідачем суму та зменшено розмір боргу, виставлений позивачем у позовній заяві, на суму погашення відповідачем цього боргу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом при частковому задоволенні позовних вимог необґрунтовано взято до уваги квитанцію, надану відповідачкою, колегією суддів відхиляються, оскільки самим позивачем з урахуванням факту сплати відповідачем суми боргу зменшено розмір позовних вимог.

Надана відповідачкою ОСОБА_1 квитанція №170099089 від 24.10.2022 року на суму 10 094 грн. 39 коп. (а.с.53) правильно врахована судом в якості доказу часткового виконання відповідачкою зобов`язання і зі сплати 3% річних та нарахованих позивачем інфляційних втрат, оскільки визначена позивачем сума заборгованості за надані послуги при зверненні до суду (без врахування сум, передбачених ст. 625 ЦК України), становить 9 887 грн. 30 коп., і є меншою, ніж сума платежу, здійсненого ОСОБА_1 під час розгляду справи.

Доданий до заяви про зменшення розміру позовних вимог розрахунок заборгованості за період з 01.12.2020 року по 01.03.2023 року (а.с.75), не спростовує розрахунків, наведених судом першої інстанції, а лише відображає загальний розмір заборгованості відповідачки за період з 01.12.2020 року по 01.03.2023 року за надані послуги, без нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо доводів скарги про те, що суд мав закрити провадження у справі в частині стягнення основної суми заборгованості після звернення позивача із заявою про зменшення розміру позовних вимог, то ці доводи скарги є необґрунтованими, оскільки підставою для закриття провадження мала бути відмова позивача від частини позовних вимог, натомість позивачем суду було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, і рішення суду про часткове задоволення позову в такій ситуації з урахуванням часткового погашення відповідачем заборгованості, виставленої позивачем у позовній заяві, відповідає вимогам процесуального закону.

Безпідставними та необґрунтованими є і вимоги апеляційної скарги щодо компенсації ТОВ «Новобудова» понесених судових витрат у загальному розмірі 6 202 грн. 50 коп. за рахунок держави, враховуючи наступне.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, у апеляційного суду відсутні підстави для здійснення перерозподілу судових витрат, які понесені сторонами під час розгляду справи та покладені судом першої інстанції на сторони, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Слід зауважити, що цивільним процесуальним законом передбачено право учасників справи на звернення із заявою про ухвалення додаткового рішення по справі в порядку ст. 270 ЦПК України, у разі невирішення судом питання про судові витрати, а також право на звернення до суду із заявою про повернення судового збору, у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог (ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).

Щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем в суді апеляційної інстанції, то оскільки апеляційна скарга ТОВ «Новобудова» залишається без задоволення, тобто рішення ухвалене на користь ОСОБА_1 , відсутні підстави для компенсації понесених позивачем витрат у вигляді судового збору за рахунок держави.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням усіх обставин справи та перевіркою їх наявними у справі доказами.

Інші доводиапеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням часткової доведеності позовних вимог ТОВ «Новобудова» обґрунтовано задоволено вимоги останнього шляхом стягнення на його користь із відповідача боргу у розмірі 238 грн. 90 коп.

Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ТОВ «Новобудова» без задоволення.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: