РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/900/22

Провадження № 2/293/79/2023

04 вересня 2023 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді Проценко Л.Й.,

за участю секретаря судового засідання Тишкевич К.Б.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

законного представника відповідачів ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в смт Черняхів цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

28.06.2022 позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 07.03.2012 у розмірі 22 896,26 грн станом на 13.03.2022, яка складається з наступного:

- 21250,92 грн. заборгованість за тілом кредиту;

- 1645,34 грн. заборгованість за простроченими відсотками.

Позивач просить також стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 2481 грн судового збору.

Зазначає, що 14.06.2018 відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування банку з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк» Приватбанк» ПАТ КБ «Приватбанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (АТ КБ «Приватбанк»).

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору про надання банківських послуг № б/н від 07.03.2012.

Позов обґрунтований тим, що відповідач на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 07.03.2012 отримав кредит у Банку позивача у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому було збільшено до 51000 грн. Зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що його заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, та дає згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Позивач також доводить, що відповідач ознайомлений із Умовами та Правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві, яка містить інформацію про те, що відповідач ознайомлений та отримав документи у письмовому виді, а також відповідач був ознайомлений з наказом Банка про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви.

Укладений між сторонами договір про надання банківських послуг № б/н від 07.03.2012 відповідно до норм ст. 634 ЦК України вважає договором приєднання.

Дію укладеного між сторонами договору позивач підтверджує фактом користування відповідачем картковими рахунками та відповідно використанням кредитних коштів, що узгоджується ч.2 ст. 642 ЦК України.

Зазначає, що відповідач в порушення узятих на себе зобов`язань станом на 13.03.2022 допустив прострочення виконання зобов`язань за договором, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 21 250,92 грн та 1645,34 грн за простроченими відсотками.

ІІ. Процедура та позиції сторін

Ухвалою суду від 22.07.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання призначено на 29.08.2022 (а.с. 59).

Ухвалою від 29.08.2022, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання, суд відклав розгляд справи по суті на 15.09.2022 (а.с.62).

Ухвалою від 15.09.2022 суд у зв`язку з тим, що направлені на адресу відповідача судові повістки та позовні матеріали повернулись на адресу суду без вручення адресату з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою помер», постановив відкласти розгляд справи на 04.10.2022 та витребувати з Черняхівського відділу ДРАЦС у Житомирському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) інформацію з державного реєстру актових записів про смерть ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 04.10.2022 суд зупинив провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості до залучення до участі у справі правонаступника спадкоємця (спадкоємців) ОСОБА_6 та постановив витребувати з Черняхівської державної нотаріальної контори копію спадкової справи на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

26.06.2023 від приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Драч Н.В. до суду надійшла копія спадкової справи №47/2023, заведена щодо майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

06.07.2023 суд ухвалою поновив провадження у справі №293/900/22 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості. У порядку процесуального правонаступництва постановив залучити до участі у справі в якості відповідачів правонаступників померлого відповідача ОСОБА_6 його спадкоємців: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в особі їх законного представника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Судове засідання для розгляду справи по суті призначив на 15.08.2023.

Ухвалою від 15.08.2023, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання, суд за клоптанням представника позивача відклав розгляд справи по суті на 04.09.2023 (а.с.130-132).

04.09.2023 повноважний представник позивача в судовому засіданні вказав, що заборгованість за кредитним договором утворилась, починаючи з 11.05.2020, станом на 01.05.2020 заборгованість перед банком у Сахненка була відсутня.

Законний представиник відповідачів та представник відповідачів в судовому засіданні позов визнали частково. Представник відповідачів зазначив, що відповідно до розрахунку заборгованості вбачається, що списання кредитних коштів відбулось саме 11.05.2020, в той час станом на 01.05.2020 заборгованість за кредитом була відсутня, а тому розрахунок заборгованості слід проводити саме з 11.05.2020. Крім того, при винесенні рішення просив врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 03.07.2019 у цивільній справі № 342/180/17 щодо захисту прав споживачів, як слабшої сторони договору.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В ході розгляду справи, суд відповідно до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ст. 259 ЦПК України, рішення у цій справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих до суду.

У судовому засіданні 04.09.2023 відповідно до ст. 268 ЦПК України, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню

Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності з ч.1 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

За змістом статей 626,628,629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).

ІV. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження та мотиви суду

Судом установлено, що 07.03.2012 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, шляхом підписання останнім анкети-заяви про отримання кредиту та про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.14).

При цьому, в анкеті-заяві зазначено про те, що клієнт згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг. Також зазначено, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку в мережі Інтернет за адресою www.privatbank.ua. ОСОБА_6 зобов`язався виконувати вимоги правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua .

14.06.2018 відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування банку з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк» Приватбанк» ПАТ КБ «Приватбанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (АТ КБ «Приватбанк»), що підтверджується витягом зі Статуту АТ КБ «Приватбанк» (а.с.46-47).

На підтвердження правомірності позовних вимог до позову додано текст Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ "ПриватБанк", що діяли на момент підписання заяви, наказ банку щодо затвердження Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ "ПриватБанк", що діяли на момент підписання заяви (а.с.15-59).

На виконання підписаного договору банк надав ОСОБА_6 такі кредитні картки:

- НОМЕР_1 від 15.05.2014 зі строком дії до 04/16;

- НОМЕР_2 від 14.05.2013 зі строком дії до 01/17;

- НОМЕР_3 від 04.05.2016 зі строком дії до 04/20 (а.с.12).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_6 14.05.2013 встановлено кредитний ліміт 20 000 грн, згодом кредитний ліміт поступово збільшено, а саме 16.07.2013 до 22000 грн, 08.04.2015 50 000 грн, 22.06.2018 51 000 грн, 21.09.2021 кредитний ліміт зменшено до 27 069,97 грн та 01.10.2021 0,00 грн (а.с.11).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданим 22.07.2022 Черняхівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), актовий запис № 229 та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового заису про смерть (а.с.76, 86).

Із спадкової справи №47/2023 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 вбачається, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 за заповітом є його малолітні онуки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заяву про прийняття спадщини від імені малолітніх спадкоємців подала їх мати ОСОБА_3 (законний представник у справі) (а.с.88).

Згідно банківської виписки за договором №б/н за період 14.05.2013-15.03.2022 по рахунку суд встановив, що позичальник ОСОБА_6 за життя користувався наданими позивачем кредитними картками та відповідно кредитними коштами (а.с.48-51).

На підтвердження розміру заборгованості позивач надав суду розрахунок заборгованості за договором №б/н від 07.03.2012, з якого вбачається, що станом на 01.05.2020 заборгованість перед банком у ОСОБА_6 була відсутня, списання кредитних коштів за таким розрахунком відбулось 11.05.2020 у сумі 5202,00 грн. Вказане також підтверджується випискою за договром № б/н за період з 14.05.2013 -15.03.2022.

Таким чином, судом встановлено, що сума коштів заявлена позивачем до стягнення по заборгованості за тілом кредиту (22896,26 грн) є значно більшою, ніж різниця між отриманими відповідачем кредитними коштами та розміром коштів, що були ним внесені на погашення кредиту. Зокрема, з підрахунку, зробленого судом, починаючи з 11.05.2020 встановлено, що витрачено кредитних коштів з 11.05.2020 у сумі 51 144,97 грн, а сума коштів внесена відповідачем на погашення тіла кредиту 48 973,71 грн, різниця становить 2171,26 грн (а.с.5-10).

Тому, суд дійшов висновку, що саме така сума заборгованості мала місце у ОСОБА_6 перед баком на момент пред`явдення останнім позову до суду.

Суд також уважає, що всі сплачені суми позичальником в межах погашення заборгованості за анкетою-заявою від 07.03.2012 слід зараховувати на погашення тіла кредиту.

При цьому суд зазначає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг здійснити порядок розрхунків за тарифами у редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, зазначені банком розрахунки в редакції умов та правил, що почали діяти з 01.03.2019 та наданий Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а ч.6 цієї ж статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У матеріалах справи відсутні відомості про те, який саме вид тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» обрано позичальником та погоджено сторонами, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви.

Матеріали справи також не містять підтверджень, що саме ці чи інші витяги з Тарифів та Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент підписання відповідачем анкети-заяви містили умови щодо сплати процентів за користування кредитом, зміну процентної ставки, саме у зазначених позивачем розмірах і порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи, тобто кредитор міг здійснити розрахунок відповідно до Тарифів та Умов у редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення його позову.

Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи і Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір процентної ставки за користування кредитом ті чи інші витяги з Тарифів і Умов та правил не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки вони не підписані відповідачем. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору щодо процентної ставки не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягах з Тарифів та Умов і правил, як невід`ємну складову частину змісту договору.

Однак наявність у матеріалах справи довідок про зміну кредитного ліміту, перевипуск кредитних карток, а також виписки про рух коштів за картками доводить ті обставини, що ОСОБА_6 дійсно були надані банком кредитні кошти та він ними користується, але дані обставини автоматично не підтверджують правомірності застосування банком до спірних кредитних правовідносин базових ставок за користування кредитом, які визначені у Тарифах обслуговування кредитних карт «Універсальна», які позичальником не підписані, а тому, на думку суду, стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 1645,34 грн є безпідставним.

Варто також відмітити, що у даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг, відповідно до частини першої статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент укладання договору, далі - Закон №1023-XII).

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_6 позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону№1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, який відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховується судом у даному випадку при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Виходячи з зазначеного вище, беручи до уваги матеріали справи, які вказують на підписання позичальником лише заяви-анкети та відсутність його підпису в Умовах та Правилах надання банком послуг, відсутність у анкеті-заяви посилання на конкретний наказ, яким були затвердженні надані до матеріалів справи копії Умов та Правил надання банком послуг, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено того факту, що ОСОБА_6 був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами. Факт користування кредитним картковим рахунком також не свідчить про виконання банком статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» та не доводить, що відбулося свідоме прийняття позичальником тих умов, на які вказує позивач.

З урахуванням наведеного, підстави для стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 1645,34 грн відсутні.

Водночас враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а саме заборгованість у сумі 2171,26 грн.

Вказана сума заборгованості сторонами не оспорюється та підтверджується матеріалами справи.

Отже, у порушення вимог ч.1ст.612, ч.1 ст. 625 ЦК України та умов договору позичальник зобов`язання в частині виплати тіла кредиту за вказаним договором належним чином не виконав, оскільки не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями відповідно до умов Договору.

Судом установлено, що позичальник ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Згідно ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Дані правовідносини, які виникли між позивачем та ОСОБА_6 допускають правонаступництво в порядку спадкування.

Тому зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, а порядок вимог до спадкоємців позичальника та порядок задоволення цих вимог регламентуються ст. 1281 і 1282 ЦК України.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно з ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст.1218, ч. 3 ст.1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч. 3, 4 ст. 1268 та в ст. 1269 ЦК України.

Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини та не припинилися з його смертю. Обов`язок відшкодувати борги померлого переходить до спадкоємців.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до положень статті 1282 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених вище норм права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Звідси обов`язок спадкоємців боржника перед кредиторами спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 Цивільного кодексу України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Аналогічна позиція висловлена в п. 98 постанови Великої Палати Верховного Суду№ 916/617/17 03 від 03 листопада 2020 року.

Відповідачі в особі законного представника відповідно до ст.1268 ЦК України вважаються такми, що прийняли спадщину після померлого ОСОБА_6 , що стверджується наявною у матеріалах спадкової справи №47/2023 заяви про прийняття спадщини (а.с.88).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим суд зауважує, що у ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку запроваджений механізм досягнення справедливого балансу між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця, з однієї сторони, та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців позичальника - боржника, з іншої.

Дотримання цього балансу передбачає забезпечення задоволення вимог кредитора (кредиторів) спадкодавця за рахунок спадкового майна без порушення майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

При цьому підлягають врахуванню особливості, передбачені правилами статті 1282 ЦК України щодо об`єму успадкованого майна та співмірності вимог кредитора вартості частки в успадкованому майні спадкоємця, який відповідає перед кредитором лише у межах вартості прийнятої спадщини. Спадкоємець успадковує разом з правами спадкодавця його обов`язки, а тому саме від об`єму успадкованих прав та обов`язків залежить вибір спадкоємця щодо прийняття спадщини чи відмови від неї.

Отже, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст. 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Як вбачається із дослідженої копії матеріалів спадкової справи № 47/2023, заведеної до майна померлого ОСОБА_6 (а.с. 87-115), до складу спадщини увійшов житловий будинок АДРЕСА_2 та земельна ділянка площею 0,0854 га для обслуговування жилого будинку, що розташована на території смт Черяхів Черняхівської селищної ради.

Таким чином суд на момент розгляду справи володіє достатніми доказами щодо спадкової маси спадкодавця, що є достатньою для задоволення вимог кредитора та стягнення встановленого судом розміру заборгованості спадкодавця в межах вартості майна одержаного у спадщину спадкоємцями.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме в частині фактично отриманої суми кредитних коштів позичальником, що становить 2171,26 грн, які суд стягує з відповідачів (спадкоємців позичальника ОСОБА_6 ).

В решті позовних вимог суд відмовляє за безпідставністю.

V. Розподіл судових витрат

Згідно з ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 235, 28 грн (2171,26 х 2481,00:22896,26).

Керуючись ст.ст. 4, 12-13,76-81, 89, 247, 258, 263-265, 277-279, 354,355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 2 171 (дві тисячі сто сімдесят одну) гривню 26 копійок заборгованості, яка виникла станом на 13.03.2022, за простроченим тілом кредиту, згідно кредитного договору № б/н від 07.03.2012 та витрати по сплаті судового збору у розмірі 235 (двісті тридцять п`ять) гривень 28 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повний текст рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Відомості про сторін по справі.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», місце знаходження юридичної особи: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, 1Д, , р/р НОМЕР_5 , МФО 305299.

Відповідачі: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Законний представник відповідачів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5

зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Повний текст рішення складено та підписано 11.09.2023.

Головуюча суддя Людмила ПРОЦЕНКО