Справа № 308/7583/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі Майор Ю.В.

за участі :

представника позивача - Перегудов І.В.

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді в режимі відеоконференції справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал " звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 24.09.2007 року банк уклав з ОСОБА_4 кредитний договір № 234/4/07, згідно якого банк надав останній як позичальнику 25 000 доларів США зі строком повернення цих коштів до 22.09.2017 року на споживчі потреби зі сплатою 13 % процентів річних (п. 1.1-1.4 кредитного договору).

Згідно кредитного договору (п. 2.1.2) кредит передбачено надати у безготівковій формі однією сумою шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника.

18.05.2010 р. банк змінив свою назву з ВАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» на ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк», яке є правонаступником першого.

На виконання кредитного договору банк надав позичальнику 25 000 доларів США, а останній зобов`язався повернути кредитні кошти, сплатити відсотки та комісію у строки та у розмірі, передбачені кредитним договором.

Позичальник належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2010 р. у справі № 2п-5427/10 за позовом ПАТ «Ві Ей Бі Банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили.

Банк з посиланням на ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначає в позові, що факт надання кредитних коштів позичальнику, несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасна сплата відсотків за користування ним встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому банк звільнений від обов`язку доводити наведені обставини.

Позивач зазначає, що позичальник не повернув кредитні кошти, не сплатив відсотки за користування кредитом та інші договірні платежі, які передбачені кредитним договором, в результаті чого станом на 13.05.2016 р. заборгованість позичальника за кредитним договором становить в гривневому еквіваленті 1 211 006,12 грн за курсом НБУ 25,312938 грн/долар США, в тому числі :

1)22 916,7 доларів США тіла кредиту,

2)23 568,67 доларів США відсотків,

3)8 307,67 грн комісія за РО,

4)26 017,16 грн штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту.

Позивач в позовній заяві зазначає, що з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 234/4/07 від 24.09.2007 року між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» та ОСОБА_7 24.09.2007 року було укладено іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Данюк Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 792, з метою забезпечити виконання позичальником зобов`язання з повернення кредитних коштів, за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку однокімнатну квартиру площею 37,2 кв. м, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 (далі - квартира). Квартира належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.2004 р.

29.01.2016 р. банк надіслав на адресу , за якою зареєстрований ОСОБА_8 вимогу про усунення порушень та виселення із житла.

Станом на дату подання позову заборгованість позичальника не погашена, а вимога банку про усунення порушень не виконана.

За таких обставин позивач вважає, що банк набув право звернути стягнення на іпотечне майно відповідача в рахунок погашення заборгованості позичальника за кредитним договором.

Банк в частині обґрунтування розміру заборгованості посилається на положення кредитного договору та ст. ст. 530, 610, 611, 625, 1049, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а в частині позовної вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки на положення іпотечного договору (п.п. 4.1.5, 7.1-7.3), ст. ст. 575, 589, ч. 2 ст. 590 ЦК України та ст. 3, ч. 1 ст. 7, ст. 33, 36 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи, що позичальник не виконав належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 13.05.2016 р. становить в гривневому еквіваленті 1 211 006,12 грн за курсом НБУ 25,312938 грн/долар США, в тому числі : 22 916,7 доларів США тіла кредиту, 23 568,67 доларів США відсотків, 8 307,67 грн комісія за РО, 26 017,16 грн штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту, яку позивач просив стягнути шляхом звернення стягнення на належний відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності предмет іпотеки квартиру загальною площею 37,2 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном шляхом продажу банком від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною, визначеною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час його реалізації у порядку передбаченому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» з наданням банку всіх прав продавця (наводиться перелік прав).

10.10.2018 року від представника позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог. В заяві про уточнення позовних вимог позивач просить в рахунок погашення заборгованості позичальника перед банком за кредитним договором, що становить станом на 13.05.2016 р. в гривневому еквіваленті 1 211 006,12 грн за курсом НБУ 25,312938 грн/долар США, в тому числі : 22 916,7 доларів США тіла кредиту, 23 568,67 доларів США відсотків, 8 307,67 грн комісія за РО, 26 017,16 грн штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту звернути стягнення на належний відповідачу на праві приватної власності предмет іпотеки квартиру загальною площею 37,2 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном шляхом його продажу на електронних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 30.05.2022 року залучено до участі у справі правонаступика відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

05.10.2022 р. ТОВ «Вердикт Капітал» подало суду клопотання про заміну позивача на його правонаступника (а.с. 1-26 тому 2). Клопотання мотивоване тим, що 28.11.2019 року між банком та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення прав вимоги №212009, відповідно до якого банк відступив товариству «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту №234/4/07 від 24.09.2007 року. На підставі наведеного представник заявника просив замінити позивача на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.12.2022 року замінено позивача Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний Банк», його правонаступником Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

17.08.2023 року представником відповідача ОСОБА_1 подано до суду відзив на позовну заяву через канцелярію суду 17.08.2023 р. з доказами їх надіслання позивачу та третій особі і сканкопії яких розміщено цього ж дня в системі Електронний суд, доступ до якого через зареєстровані особисті електронні кабінети мають як ТОВ «Вердикт капітал», так і його представник, відовідно до якого, вважає вимоги банку неправомріними та безпідставними.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову з таких підстав :

Позивач не подав докази видачі позичальнику/третій особі кредитних коштів, а відповідач заперечує факт отримання кредиту позичальником;

ПАТ «Ві Ей Бі Банк», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», вже зверталося 27.04.2010 році з аналогічним позовом в суд, в тому числі до позичальника та майнового поручителя ( ОСОБА_3 ) про стягнення заборгованості за тим самим кредитним договором та просило звернути стягнення на предмет іпотеки за тим самим іпотечним договором. За наслідками розгляду зазначеного позову рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2010 року у справі № 2п-5427/10 позов було задоволено частково : стягнуто солідарно з позичальника ( ОСОБА_4 ), двох поручителів ( ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) та ОСОБА_3 (майнового поручителя) заборгованість в розмірі 240 838,57 грн. В іншій частині вимог (тобто у зверненні стягнення на предмет іпотеки) судом відмовлено. Отже, суд вже захистив право позивача від стверджуваних позивачем порушень його прав відповідачем шляхом, в тому числі, солідарного стягнення коштів з позичальника, двох фінансових поручителів та майнового поручителя.

З посиланням на судову практику Верховного Суду відповідач зазначає про обраний позивачем неналежний спосіб захисту права, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту, що не передбачений для застосування судом.

10.10.2018 року представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог. В заяві позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на електронних торгах під час процедури виконавчого провадження. Оскільки позивач в порушення вимог ч. 4,5 ст. 49 ЦПК України не подав докази направлення копії вказаної заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, суд не має правових підстав прийняти її до розгляду

Позивач вимагає стягнути з відповідача штраф/пеню в розмірі 26 017,16 грн, яка є неустойкою, на яку поширюється позовна давність один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України), тому відповідач просить застосувати до вимог позивача наслідки спливу позовної давності в разі, якщо виявиться, що банк надавав кредит ОСОБА_4 . Водночас частина вказаної неустойки (штраф в розмірі 13 962,15 грн) вже була предметом позову позивача у іншій справі № 2-5427/10 і рішенням суду від 17.12.2010 суд таку стягнув в розмірі 13 962,15 грн.

Відповідач просить застосувати до вимог позивача наслідки спливу загальної позовної давності, оскільки банк ще в позовній заяві від 06.04.2010 р. зазначив про порушення своїх прав.

Позивач вимагає стягнути 8 307,67 грн комісії за РО, яка стягненню не підлягає, оскільки є нікчемним договірним положенням, яке не тягне жодних правових наслідків для позичальника та/або поручителя. Водночас частина вказаної комісії вже була предметом позову позивача у іншій справі № 2-5427/10 і рішенням суду від 17.12.2010 суд таку стягнув в розмірі 1 855,93 грн.

Згідно п. 1.2 Кредитного договору, за яким позивач намагається стягнути кошти, кредит є споживчим. Однак банк перед зверненням з позовом не вимагав у ОСОБА_4 як позичальника та іпотекодавця ОСОБА_3 достроково погасити кредит, надання якого ще й не доведено, а тому в разі якщо виявиться, що банк надавав кредит, відповідач просить застосувати до спірних правовідносин висновки постанови ВП ВС від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц : якщо банк не надсилав позичальнику вимогу достроково повернути кредит, то не набув право вимагати повернення строкової заборгованості. Позивач не набуває право дострокового стягнення строкової заборгованості в разі якщо попередньо перед звернення з позовом в суд не звертався до позичальника та іпотекодавця з вимогою достроково погасити кредит.

Позивач нарахував договірну заборгованість в т.ч. як відсотки за користування кредитом за період після подання у 2010 році позову банку у справі № 2-5427/10 та інші договірні нарахування, що суперечить правовому висновку у постанові ВП ВС від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 : після подання позову про дострокове стягнення усієї заборгованості, в т.ч. строкової, можуть бути нараховані та стягнуті лише річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позивач не зазначив у позові ОСОБА_4 як відповідача при тому, що остання є співвласником квартири, яка є предметом іпотеки, оскільки набута у власність на підставі договору купівлі-продажу 12.10.2004 р. (п. 2.2 іпотечного договору) у шлюбі, який укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у 2002 р., про що є відмітки у їх паспортах на сторінках. Отже, позов не пред`явлений до співвласника квартиру ОСОБА_4 , а тому в задоволенні позову слід відмовити з цих підстав.

Позиція сторін справи :

В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги за заявою від 26.09.2018 року, яка надійшла до суду 10.10.2018 року підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Надав пояснення аналогічні викладеним у позові та заяві про уточнення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення уточнених позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзиві. Надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Вказав на те, що позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки в межах суми боргу в гривневому еквіваленті 1 211 006,12 грн за курсом НБУ 25,312938 грн/долар США, в тому числі : 22 916,7 доларів США тіла кредиту, 23 568,67 доларів США відсотків, 8 307,67 грн комісія за РО, 26 017,16 грн штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту ( розрахунок здійснено станом на 13.05.2016 р.) Однак , дана сума боргу не підлягає до задоволення, оскільки як вбачається і з матеріалів справи, Банк вже звертався до суду з вимогою про дострокове стягнення грошових коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки станом на 06.04.2010 року в розмірі 240 838, 57 грн. , які стягнуто судовим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17.12.2010 року ( справа №2п 5427/10). Відповідно до правових висновків у постановах Великої Палати Верховного суду встановлено, що після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту , право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти припиняється. Окрім того наголосив на тому, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17.12.2010 року ( справа №2п 5427/10) відмовлено Банку в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки і рішення суду в цій частині сторонами не оскаржувалось.

Банк вже звертався до суду з вимогою про дострокове стягнення грошових коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки станом на 06.04.2010 року. При цьому, повторне звернення з вимогою про звернення стягнення на те саме іпотечне майно з одних і тих самих підстав законодавством не передбачено.

Позивачем не направлено вимоги іпотекодавцю про усунення порушення відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», що є підставою для відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки. Просив суд відмовити у позові .

Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 в судове засідання повторно не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, яас і місце розгляду справи, про прични неявки суд не повідомила.

Справа перебувала у провадженні судді Дергачова Н.В.

Заяви, клопотання сторін:

10.10.2018 року під час перебування справи у провадженні судді Дергачова Н.В. представником позивача подано до суду заяву про уточнення позовних вимог;

16.06.2020 року ОСОБА_10 подав до суду заяву про вступ у справу як третя особа на стороні відповідача;

16.06.2020 року ОСОБА_10 подав до суду заперечення проти позову;

23.09.2020 року представником гр. ОСОБА_10 подано до суду клопотання про застосування строку позовної давності;

05.10.2020 року представником гр. ОСОБА_10 подано до суду клопотання про застосування строку позовної давності;

19.01.2021 року представником гр. ОСОБА_10 подано до суду копію сиідоцтва про смерть ОСОБА_11

23.03.2021 року представником гр. ОСОБА_10 подано до суду заяву про залишення позову без розгляду;

24.05.2021 року до суду надійшла відповідь на запит про наявність спадкоємців за померлим відповідачем ОСОБА_11

05.10.2022 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до суду надійшло клопотання про залучення до участі у справі правонаступника позивача;

14.10.2022 року від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи;

28.11.2022 року від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до суду надійшло клопотання про проведення засідання в режимі відеоконференції;

13.02.2023 року від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до суду надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи;

13.02.2023 року від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до суду надійшло клопотання про проведення засідання в режимі відеоконференції;

03.04.2023 року від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до суду надійшло клопотання про проведення засідання в режимі відеоконференції;

14.08.2023 року від представника відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи;

17.08.2023 року від представника відповідача ОСОБА_1 надійшов до суду відзив на позовну заяву з додатками;

17.08.2023 року від представника відповідача ОСОБА_1 надійшло до суду клопотання про поновлення судового розгляду; про призначення судової економічної експертизи;

18.08.2023 року від представника відповідача ОСОБА_1 надійшло до суду клопотання про долучення доказів;

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

21.11.2016 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Дергачова Н.В. відкрито провадження у справі.

10.01.2019 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. прийнято справу до провадження;

30.05.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду залучено до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

30.05.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у задоволенні клопотання ОСОБА_5 про вступ у справу як третя особа на стороні відповідача відмовлено;

05.12.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду замінено позивача на правонаступника;

15.02.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції.

10.04.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції.

Заслухавши вступне слово представника позивача , представника відповідача ОСОБА_1 , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичніобставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи:

Як встановлено судом, 24.09.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний Банк» та громадянином України ОСОБА_12 був укладений Кредитний договір № 234/4/07 згідно умов якого Банк надав ОСОБА_12 грошові кошти в розмірі 25 000 дол. США на споживчі потреби, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13,0 % відсотків річних , строком по 22.09.2017 року , з погашенням суми кредиту та процентів у терміни та розмірах передбачені умовами кредитного договору. ( а.с. 6-12, Т.1)

Як встановлено судом, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 234/4/07 від 24.09.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний Банк» ( правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір від 24 вересня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Данюк Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 792, згідно якого Іпотекодавець - ОСОБА_3 надав в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . ( а.с. 16-19, Т.1)

Дана квартира є предметом іпотеки по кредитному договору № 234/4/07 від 24.09.2007, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний Банк» та громадянином України ОСОБА_12 .

Як встановлено судом, Відкрите акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний Банк» звернулося 27.04.2010 року до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 про дострокове стягнення з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 заборгованості за кредитним договором № 234/4/07 від 24.09.2007 року станом на 06.04.2010 року в розмірі 240 838,57 грн. та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 234/4/07 від 24.09.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 і рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17.12.2010 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 в солідарному порядку суму в розмірі 240 838,57 грн., а в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. (а.с. 13, Т.1)

Як встановлено судом, зазначене рішення суду від 17.12.2010 року оскаржив ОСОБА_10 , який просив скасувати рішення і постановити нове рішення, яким відмовити в позові до нього.

ВАТ «Ві Ей Бі Банк» у справі № 2п-5427/10 не предявляв вимогу стягувати з ОСОБА_3 240 838,57 грн. заборгованості, водночас суд вийшов за межі позовних вимог, про що зазначено в постанові КЦС ВС від 02.10.2019 р. у справі № 2-5427/10. Копія постанови є в матеріалах справи.

На даний час згідно відомостей із сайту Закарпатського апеляційного суду триває апеляційний розгляд скарги ОСОБА_5 на рішення суду від 17.12.2010 р.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2010 року у справі № 2п-5427/10, банком та майновим поручителем ( ОСОБА_7 ) не оскаржено.

Отже, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2010 року у справі № 2п-5427/10 в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки не оскаржувалось сторонами, а відтак слід дійти висновку , що воно залишається не змінним в цій частині, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть , копія якого наявна в матеріалах справи (Т.1)

Отже, встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини, засновані на договорі.

Однак, як стверджує позивач , у порушення умов кредитного договору позичальник належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та відсотків. Внаслідок цього, станом 13 травня 2016 року заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором, згідно розрахунку станом на 13.05.2016 р. становить в гривневому еквіваленті 1 211 006,12 грн за курсом НБУ 25,312938 грн/долар США, та складається з: 22 916,7 доларів США тіла кредиту, 23 568,67 доларів США відсотків, 8 307,67 грн комісія за РО, 26 017,16 грн штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту, що стверджується розрахунком заборгованості долученим до матеріалів справи ( Т.№1 а.с. 14-15).

Нормативно-правове обґрунтування :

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямоне вста-новлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорю-ваний правочин).

Отже, вчинений правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню.

В силу приписів ст. 204 ЦК України діє презумпція дійсності правочину.

Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 898-IV за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону № 898-IV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за Кредитним договором Відкрите акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний Банк» звернулося 27.04.2010 року до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 про дострокове стягнення з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 заборгованості за кредитним договором № 234/4/07 від 24.09.2007 року станом на 06.04.2010 року в розмірі 240 838,57 грн. та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 234/4/07 від 24.09.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 і рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17.12.2010 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 в солідарному порядку суму в розмірі 240 838,57 грн., а в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. (а.с. 13, Т.1)

Окрім того, суд враховує, що рішення Ужородського міськрайонного суду від 17.12.2010 року не набуло законної сили.

Стосовно доводів позивача, щодо наявності заборгованості за процентами за користування кредитом , а також неустойки суд зазначає наступне.

Позивач просить у позовній заяві та у заяві про уточнення позовних вимог , звернути стягнення на предмет іпотеки в межах суми боргу в гривневому еквіваленті 1 211 006,12 грн за курсом НБУ 25,312938 грн/долар США, та складається з: 22 916,7 доларів США тіла кредиту, 23 568,67 доларів США відсотків, 8 307,67 грн комісія за РО, 26 017,16 грн штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту ( розрахунок здійснено станом на 13.05.2016 р.) Однак , дана сума боргу на переконання суду не підлягає до задоволення, оскільки як вбачається і з матеріалів справи, Банк вже звертався до суду 27.04.2010 року з вимогою про дострокове стягнення грошових коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки станом на 06.04.2010 року в розмірі 240 838,57 грн. , які стягнуто судовим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17.12.2010 року , яке не набрало законної сили ( справа № 2п-5427/10)

Відповідно до правових висновків у постановах Великої Палати Верховного суду №127/15672/16 від 08.11.2019 року, № 723/304/16 від 23.10.2019 року, № 1519/2-3165/11 від 03.07.2019 року, № 461/10610/13 від 10.04.2019 року встановлено, що після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту , право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти припиняється.

Щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування, суд враховує правову позицію, яка викладена у пунктах 48-55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, яка полягає в тому, що з дня закінчення строку дії кредитного договору відносини між банком та відповідачем за своєю суттю перейшли з кредитних правовідносин, які передбачають правомірне користування чужими грошовими коштами зі сплатою відповідних процентів визначених у договорі, у відносини незаконного користування чужими грошовими коштами, тобто перейшли в охоронні правовідносини, права та інтереси позивача за якими забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки Відкрите акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний Банк» правонастуником якого є позивач звернувся 27.04.2010 року до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про дострокове стягнення заборгованості станом на 06.04.2010 року , то після цієї дати право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припинилися.

Отже, включення позивачем до розрахунку процентів за користування кредитом періоду з 27.04.2010 року по 13.05.2016 року є безпідставним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що нарахування відсотків , штрафів, пені, комісії після 27.04.2010 року є неправомірним.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору.

Оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено банком внаслідок пред`явлення 27.04.2010 року вимоги про дострокове стягнення заборгованості, то вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за процентами та пенею, штрафів нарахованими після 27.04.2010 року, є необґрунтованими.

Щодо правомірності нарахування заборгованості 8 307,67 грн комісії за РО

Позивач заявляє про наявність права за рахунок реалізації іпотечного майна задовольнити вимоги щодо отримання 8 307,67 грн комісії за розрахункове обслуговування (п. 1.4.1 кредитного договору), яка передбачена кредитним договором, однак така не може бути заборгованістю, оскільки є нікчемним договірним положенням, яке не тягне жодних правових наслідків для позичальника та/або поручителя. Аналогічний висновок наведено у постанові КЦС ВС від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц, постанові КЦС ВС від 20.02.2019 № 666/4957/15-ц, постанові ВСУ 16.11.2016р. у справі № 6-1746цс16 за справі за позовом до ПАТ «Ві Ей Бі Банк».

Кредитний договір, укладений між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та позичальником, містить положення, яким, окрім іншого, передбачено сплачу позичальником щомісячної плати за обслуговування кредиту та комісії за надання кредиту (пункти 1.4.1, 2.3). Ці положення є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною 3 статті 55 Закону України « Про банки і банківську діяльність», частиною 4 статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 9 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17 вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Оскільки пункти 1.4.1 та 2.3 кредитного договору є нікчемними, то нарахування заборгованості на їх підставі є неправомірним.

Щодо повторного використання банком такого способу захисту права як звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, суд виходить з наступного.

Як встановлено матеріалами справи і не оспорюється Позивачем, Банк вже звертався до суду з вимогою про дострокове стягнення грошових коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 в рахунок погашення заборгованості по договору кредиту № 234/4/07 від 24.09.2007 року станом на 06.04.2010 року в розмірі 240 838,57 грн.

За результатами розгляду такої позовної заяви Ужородським міськрайонним судом у справі № 2п -5427/10 ухвалено 17.12.2010 рішення, яким в задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

За таких обставин заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що позивач звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, в задоволенні якого було відмовлено, використав наявне в нього право на погашення заборгованості за рахунок іпотечного майна, що виникла у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору.

Повторне ж використання банком такого способу захисту права як звернення стягнення на одне й те саме майно з одних і тих самих підстав нормами чинного законодавства не передбачено. Схожий правовий висновок наведено в постанові КЦС ВС від 03.06.2020 року у справі № 459/2930/15-ц.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року, судам роз`яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором ( дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі , якщо позичальник є відмінним від особи іпотекодавця…. належить виключно позивачеві ( ч1 ст.20 ЦК України, ст..ст. 3,4 ЦПК України)

Тобто, слід дійти висновку, що Позивачем вже використано своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку. Як зазначено вище, саме позивач має право вибору способу судового захисту, яким він скористався, а тому повторне звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки є незаконним та недопустимим, тому дана вимога не підлягає до задоволення з цих підстав.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 08.08.2018 року по справі № 711/4423/16, де зазначено: «За таких обставин заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк», звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який було задоволено заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 червня 2009 року, використав наявне у нього право на погашення заборгованості, що виникла у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, та звернув стягнення на іпотечне майно.

Повторне звернення стягнення на одне і те саме майно з одних і тих самих підстав нормами чинного законодавства України не передбачено. Та обставина, що вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені до одного з іпотекодавців, правового значення не має, оскільки рішенням суду звернуто стягнення на квартиру в цілому, а не на її частину.

Позивач, в статусі кредитора та іпотекодержателя, який вдругє звернувся до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2 за результатами розгляду справи по раніше поданій позовній заяві не навів обгрунтувань та підстав для задоволення за аналогічним предметом позову.

З огляду на викладене позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню.

Також при розгляді даної справи суд звертає увагу на той факт, що Позивачем не направлено вимоги іпотекодавцю про усунення порушення відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», що є самостійною підставою для відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі 310/11024/15:

37. Згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону).

38. Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові (Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин (2009 - 2010 роки), підготовлене Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України).

Посилання банку в позовній заяві на те, що 29.01.2016 р. відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» банк надіслав на адресу ОСОБА_8 вимогу про усунення порушень та виселення із житла, не стосується спірних правовідносин, правових наслідків для вирішення спору між сторонами не має.

З огляду на викладене позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню.

Відтак, з огляду на вищезазначені положення законодавства та встановлені судом обставини, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи , суд вважає позовні вимоги безпідставними, не обгрунтованими та не доведеними , у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довів в суді ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.

І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129).

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.

Оскільки вже існує рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому вимоги, заявлені позивачем удруге про звернення стягнення на той самий предмет іпотеки за тим самим договором іпотеки, є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Таким чином, право позивача у даному випадку не порушене і воно не підлягає судовому захисту у спосіб, визначений позивачем.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні уточнених позовних вимог слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.509,526,530,610,625,1054,1055 ЦК України, ст.ст.12,76,81,89, 141,259263-265,268,354,355ЦПКУкраїни ,суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні уточнених позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (місце знаходження 04053, м. Київ, вул. Кудрявський узвіз 5 - Б );

Відповідач ОСОБА_1 (за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУДМС України в Закарпатській області - Берегівський р-н , с. Олешник, вул. Першотравнева 25 .);

Третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 );

Дата складання повного тексту судового рішення - 30.08.2023.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца