1Справа № 335/217/23 2/335/741/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя в складі: головуючої судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання Анісімової А.І., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання дій неправомірними та визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання дій неправомірними та визнання договору недійсним, в якому просив суд визнати дії працівників відповідача незаконними, визнати договір №601 від 02.08.2019 комплексного банківського обслуговування фізичних осіб недійсним у зв`язку із порушеннями працівниками відповідача при укладенні цього договору з позивачем Закону України «Про захист прав споживачів» та інших законів з моменту його вчинення з 02.08.2019 року, стягнути моральну шкоду, зобов`язати кожну із сторін правочину повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Під час судового розгляду уточнив вимоги і просив суд визнати договір недійсним та зобов`язати кожну із сторін правочину повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що ним з відповідачем укладено кредитний договір 02.08.2019 року. Умови кредитного договору № №601 від 02.08.2019 є несправедливими, банком його введено в оману під час укладення договору щодо розміру процентної ставки, а тому можна дійти до висновку, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України. Таким чином, позивач вважає, що був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, а тому, волевиявлення позивача на укладення кредитного договору у вигляді та розмірах, зазначених у кредитному договорі, суперечили його волевиявленню на його укладення саме на таких несправедливих умовах. Відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало фінансових знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і позивач був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу чесні відверті відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті.

Ухвалою судді від 21.09.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду. Відкрито спрощене провадження по справі. Сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. Провести судове засідання без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 13.04.2023 року здійснено перехід з розгляду цивільної справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Призначено судове засідання. Визнати явку представника АТ «Перший Український Міжнародний Банк» обов`язковою.

Ухвалою суду від 03.05.2023 року витребувано у АТ «Перший Українській Міжнародний банк» детальний розрахунок (помісячно) заборгованості ОСОБА_1 за Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (заява на приєднання до Договору №601) із розшифруванням нарахувань та погашень; інформацію, яка процентна ставка за договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб заява №601 від 02.08.2019 року та підстави збільшення або зменшення процентної ставки; належним чином завірену копію Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (заява на приєднання до Договору №601) в редакції станом на 02.08.2019 року .

02.08.2023 року до суду надійшли витребувані документи, зокрема розрахунок заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ» за Кредитним договором № 601 від 02.08.2019 р. зі всіма змінами і доповненнями до нього, станом на 13.06.2023 р. (включно);Копію Заяви № 601 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб; Копію паспорта споживчого кредиту; Довідку про збільшення кредитного ліміту; Виписка по рахунку за період з 02/08/2019 по 13/06/2023.

Також 02.08.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву надано суду лише 02.08.2023 року, та 25.08.2023 подано клопотання про поновлення строку на подання відзиву.

Ухвалою суду від 05.09.2023 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України вирішити справу за наявними матеріалами.

У судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав і просить задовольнити на підставі, що викладені у позовній заяві. Вказав, що не був ознайомлений працівниками банку із процентною ставкою за договором, і якби знав її, то не укладав би такий договір. Також вказав, що дійсно він підписав Заявку в банку, оскільки його ввели в оману, протягом декількох років користувався кредитним лімітом, сплачував заборгованість та відсотки, і оскільки йому потрібні були кошти на лікування продовжив користуватися кредитним лімітом після збільшення кредитного ліміту. Вказав, що банк навмисно збільшив ліміт, щоб людина брала більше коштів. Про те, що йому банк постійно підвищує процентну ставку без його згоди, він дізнався лише після повідомлення йому про наявність у нього заборгованості і математичним шляхом виявив, що банк постійно підвищує йому процентну ставку. Вважає, що вказаний договір є недійсним, так як працівники банку ввели його в оману, а також, що банком здійснюється нечесна підприємницька діяльність.

У судовому засіданні представник банку проти задоволення позову заперечує з тих підстав, що ОСОБА_1 02.08.2019 підписано Заяву № 601 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб акціонерного товариства «Перший Український міжнародний Банк», згідно з якою позивачу видано кредит у сумі 10 000,00 грн. на загальні споживчі цілі, строком на 12 місяців, зі спливом вказаного строку продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої із сторін, процентною ставкою у розмірі 47,88%. У Заяві на приєднання до Договору вказано, що клієнт підписанням цієї заяви надає крім викладених в ДКБО наступні підтвердження та запевнення, що ця заява має новаційний характер і в результаті приєднання до ДКБО дія договорів на відкриття та обслуговування карткових рахунків, Договорів карткового рахунку, які раніше були укладені між мною та банком припиняються на підставі ст. 604 ЦК України, ознайомлений з ДКБО тарифами банку та цілком згоден; всі умови ДКБО мені зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому невідомо яким чином здійснюється розрахунок щомісячних платежів та йому невідома реальна процентна ставка і що нібито йому не було надано паспорту споживчого кредиту де відображені усі умови за якими йому було надано кредит. Проте, таке твердження не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки позивачу був наданий паспорт споживчого кредиту, в якому зазначено: Орієнтовна загальна вартість кредиту за 12 місяців становлять 12 577,58 грн. за умови використання поза межами пільгового періоду та погашення кредиту рівними платежами; реальна процентна ставка, відсоткових річних - 47,88 % річних. Підписавши паспорт споживчого кредиту, позивач був обізнаний про розмір % річних за умови використання поза межами пільгового періоду та погашення кредиту рівними платежами, її абсолютне значення за весь період кредитування - 12577,58 грн.; загальне подорожчання кредиту, тобто усю суму, яку необхідно сплатити - 12 577,58 грн. Отже, позивач усвідомлював, що беручи кредит у сумі 10 000,00 грн., фактично за період кредитування 12 місяців за умови використання поза межами пільгового періоду та погашення кредиту рівними платежами повинен повернути 12 577,58 грн. Позивач також був проінформований про реальний розмір процентної ставки - 47,88 %, яка складається з процентів. Позивач обрав саме цей вид кредиту і його твердження, що йому нав`язали ці умови кредитування та строк кредитування, є необґрунтованими та не підтвердженими доказами.

Представник відповідача наполягає що процентна ставка за цим договором є незмінною 47,88%, а розрахунки відповідача некоректні, оскільки річна процентна ставка є визначеною і незміною, вона не змінювалася, а позивач виходить із неіснуючих розмірів процентної ставки.

Суд, заслухавши пояснення учасників, розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов такого висновку.

У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України, частиною першою статті 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підстави для визнання недійсним договору також передбачено у статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів», укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму статті 18 цього Закону можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, що передбачено пунктом 6 частини першої статті 3, частиною третьою статті 509 ЦК України, по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з частинами першою, другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.

Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що відповідно до положень статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Нормою статті 230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману.

Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина перша статті 230 ЦК України).

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, що не суперечить практиці Верховного Суду, судам було роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Отже, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.У становлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), нечесність підприємницької діяльності, порушення принципу добросовісності в діях відповідача, наявність умислу в діях відповідача, та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, як й сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Отже, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Проте, ОСОБА_1 не надав, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на таке.

Так, заявляючи позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним, позивач посилався на те, що при укладанні кредитного договору банком було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання банком позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладення кредитного договору. Також, позивач наголошував на тому, що умови укладеного кредитного договору є несправедливими у зв`язку з істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а при укладанні кредитного договору не було додержано передбачених законодавством істотних умов. Крім того, при укладенні кредитного договору відповідач використовував нечесну підприємницьку практику та ввів позивача по справі в оману.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 02.08.2019 підписано Заяву № 601 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб акціонерного товариства «Перший Український міжнародний Банк» (скорочено - ПАТ «ПУМБ»), згідно з якою позивачу видано кредит у сумі 10 000,00 грн. на загальні споживчі цілі, строком на 12 місяців, зі спливом вказаного строку продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої із сторін, процентною ставкою у розмірі 47,88%.

У Заяві на приєднання до Договору вказано, що «клієнт підписанням цієї заяви надає крім викладених в ДКБО наступні підтвердження та запевнення, що ця заява має новаційний характер і в результаті приєднання до ДКБО дія договорів на відкриття та обслуговування карткових рахунків, Договорів карткового рахунку, які раніше були укладені між мною та банком припиняються на підставі ст. 604 ЦК України, ознайомлений з ДКБО тарифами банку та цілком згоден; всі умови ДКБО мені зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення; 3 отримав від Банку повідомлення про володільця персональних даних, склад та зміст персональних даних, права суб`єкта персональних даних та іншу інформацію згідно Закону України «Про захист персональних даних»; 4. Мені відомо, що укладення договору страхування зі страховиком не є обов`язковою умовою отримання кредиту в банку, таку послугу було обрано мною за власною ініціативою з числа послу, що пропонуються банком, і відносини за договором страхування, після його укладення виникають виключно між страхувальником та страховиком».

Підписана між позивачем та відповідачем Заява є договором приєднання, і даний документ містить усі умови кредитного договору.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України від 15.11.16 N 1734-VІІІ «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 був наданий паспорт споживчого кредиту 02.08.2019,з якого вбачається, що ОСОБА_1 ознайомлений з умовами кредитування, орієнтовною загальною вартістю кредиту, про свідчить підпис ОСОБА_1 у відповідній графі, в якому зазначено: Згідно із даними, що містяться у паспорті кредиту, орієнтовна загальна вартість кредиту за 12 місяців становлять 12 577,58 грн. (за умови використання поза межами пільгового періоду та погашення кредиту рівними платежами); реальна процентна ставка відсоткових річних - 47,88 % річних.

Таким чином, підписавши паспорт споживчого кредиту, позивач був обізнаний про розмір процентів річних за умови використання поза межами пільгового періоду та погашення кредиту рівними платежами, її абсолютне значення за весь період кредитування - 12 577,58 грн.; загальне подорожчання кредиту, тобто усю суму, яку необхідно сплатити - 12 577,58 грн.

Належність позивачу підпису на цьому документі під час судового розгляду не спростовувалася.

Наведені обставини свідчать, що позивач усвідомлював, що беручи грошові кошти у сумі 10000,00 грн., фактично за період кредитування (12 місяців за умови використання поза межами пільгового періоду та погашення кредиту рівними платежами) має повернути 12 577,58 грн. Позивач також був проінформований про реальний розмір процентної ставки - 47,88 %, яка складається з процентів.

Нарахування відсотків за користування кредитним коштами здійснюється на суму використаного ліміту згідно умов Договору, база для розрахунку процентів за кредитом 365 днів у році.

Щодо доводів позову по розрахунку боргу, то вказане питання щодо невірного розрахунку заборгованості по процентам має вирішуватися про розгляді справи про стягнення заборгованості.

Таким чином, згідно з ч.2 ст.9 Закону України від 15.11.16 N 1734-VІІІ «Про споживче кредитування» відповідна інформація споживачеві була надана Банком перед укладанням договору про надання споживчого кредиту.

Отже, при укладанні кредитного договору позичальник ОСОБА_1 був обізнаний про вищезазначені договірні умови і свідомо погодився з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов і наведені обставини також не спростовано у судовому засіданні. Позивач також погодився з його умовами та не заперечував проти сплати процентів у визначеному в договорі розмірі.

Дослідженими в судовому засіданні документами встановлено, що укладений між сторонами договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував їх, розмір процентів, тип процентної ставки, порядок їх сплати вказані у заяві, підписаній позичальником, а також в Паспорті споживчого кредиту, з якими позичальник ознайомився при підписанні Заяви.

Позивачем не доведено відсутність будь-якої необхідної інформації щодо детального розпису сукупної вартості кредиту, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу, чим не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, позивачем не доведено підстав для визнання недійсним договору, а саме з підстав ненадання інформації про умови кредитування, якими встановлено розмір процентів, а тому виходячи з меж заявлених вимог і підстав позову, вимоги позивача недоведені, а позивач був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів.

Твердження позивача про недостатність часу на вивчення договору спростовується вищенаведеним та процедурою укладення договору, тим паче, позивач здійснював перерахування коштів на погашення заборгованості.

Також, кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрав АТ «ПУМБ», для укладення з ним кредитного договору.

Суд вважає, що якщо позивач був не згодний із кредитним договором, вважав його умови несправедливим, такими, що не відповідає його інтересам, то міг не підписувати і не укладати договір, саме з цим банком, якщо його не влаштовували умови, але матеріали справи свідчать, що волевиявлення позивача було направлене саме на укладення договору та отримання кредиту на визначених у ньому умовах, кредитний договір був підписаний, та виконувався сторонами, у тому числі і позивачем до грудня 2022 року (погашення відсотків), а саме позивач сплачував платежі, про що представник банку зазначив у своїх поясненнях та підтвердив розрахунком заборгованості.

Згідно з ч. 2 ст. 1056 ЦК України, позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач як під час укладення кредитного договору, так і в подальшому жодних заперечень щодо його умов не заявляв, будь-яких претензій щодо непроведення з ним переддоговірної роботи не мав, незгоду з окремими пунктами кредитного договору не висловлював, не здійснював дій щодо відмови від договору і, відповідно, не вважав веденим себе в оману банком.

До відповідача із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору позивач до лютого 2022 року не звертався. На звернення до відповідача банком були надані відповіді, копії яких долучено до позовної заяви, з приводу порушених у заяві питань 10.08.2022 №КНО-33/80599 та від 13.12.2022 року № КНО- 33/70007.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Проте, позивач не довів наявність умислу в діях відповідача та обставини щодо яких, як він вважає, його було введено в оману, як і сам факт обману з боку відповідача при укладанні кредитного договору.

Позивачем по справі не спростовано, що під час підписання ним 02.08.2019 кредитного договору він діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови. При цьому, нерозуміння позичальником запропонованих Банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, в даному випадку, не свідчить про укладення договору під впливом обману.

Позивач обрав саме цей вид кредиту і його твердження, що йому нав`язали ці умови кредитування, є необґрунтованими та не підтвердженими доказами.

Жодних належних доказів того, що при укладенні договору позивач був обмежений у часі, у зв`язку з чим він не мав можливості в повній мірі ознайомитись з умовами кредитного договору матеріали справи не містять та позивачем не надано.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він після підписання договору оспорював або намагався змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення, навпаки позивач виконував його умови, сплачував кошти на умовах договору, що свідчить про прийнятність для них умов спірних пунктів кредитного договору на момент укладення.

Посилання позивача на не ознайомлення його перед укладенням кредитного договору з правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не може свідчити про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитного договору та не дає підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки спростовується дослідженими в суді матеріалами справи.

Також незгоду зі зміною кредитного ліміту ОСОБА_1 у заявах до банку не висував, користувався зміненим кредитним лімітом та відповідно виплачував проценти за користування кредитними коштами отриманими за збільшеним кредитним лімітом, що підтверджується відповідною випискою по рахунку.

Позивачем не доведено відсутність будь-якої необхідної інформації щодо детального розпису сукупної вартості кредиту, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу, чим не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості за кредитним договором №601 від 02.08.2019, довідки про збільшення кредитного ліміту, виписки по рахунку нарахування процентної ставки за період здійснювалось в розмірі 47,88 % річних, що відповідає узгодженим умовам договору, розмір процентів не підвищувався і є незмінним.

Встановлені судом обставини не свідчать про те, що під час укладення кредитного договору мало місце навмисне введення ОСОБА_1 банком в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо реальної процентної ставки.

Факт надання відповідачем позивачу кредитних коштів позивачем і не оспорюється.

Згідно з виписками по рахунку ОСОБА_1 за період з 02.08.2019 по 13.06.2023 позивачем здійснювалося за цей період не тільки неодноразові зняття кредитних грошових коштів, оплата побутових послуг, а й погашення заборгованості за кредитом та заборгованості за процентами, тобто, здійснивши часткову оплату, позивач підтвердив факт укладання договору та факт існування заборгованості за ним перед відповідачем.

Станом на 13.06.2023 року заборгованість за кредитним договором №601 від 02.08.2019 ОСОБА_1 становить 51346,25 грн., у тому числі заборгованість за тілом 36187,76 грн., заборгованість за відсотками 15158,49 грн.

При цьому позивач не заперечує, що має місце прострочення ним повернення кредитних коштів отриманих у визначений термін, проте вважає, що нарахування процентів за користування кредитними коштами з боку відповідача порушує його права споживача, однак отримавши кредит з оплатою за користування ним, позивач частково погасив кредит відповідно до умов кредитного договору і будь-яких питань стосовно недійсності договору або незгоди з розміром процентів з його боку не виникало, що також свідчить про належне розуміння ним всіх умов договору і відсутність з боку відповідача введення його в оману або порушення його прав як споживача.

Належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність будь-якого впливу на ОСОБА_1 чи введення його в оману працівниками банк , що могло б вплинути на його вільне волевиявлення при укладенні кредитного договору, суду не надано.

Таким чином, жодного доказу на підтвердження того, що на момент укладення кредитного договору позивач був не згоден із його умовами, вважав їх відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими або такими, що не відповідають закону, суду не надано.

При цьому, обставина звернення до суду через три роки після підписання договору свідчить на користь того, що позивач знав про свої обов`язки і погоджувався з ними і почав вважати умови договору недобросовісними після утворення заборгованості перед фінансовою установою.

Не заслуговують на увагу доводи про те, що відповідач по справі провадить нечесну підприємницьку діяльність, оскільки вводить в оману споживачів, оскільки, відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

А тому посилання позивача на нечесну підприємницьку практику банку, застосування обману та несправедливих умов кредитування по відношенню до нього, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору про надання споживчого кредиту від 02 серпня 2019 року, позивач як на підставу позову посилався на те, що банку, застосовуючи нечесну підприємницьку практику, ввів його в оману щодо нарахування процентів. Проте, позивачем не доведено, що на момент укладення договору про надання споживчого кредиту (02 серпня 2019 року) відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Доводи про те, що банк порушив вимоги ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки кредитний договір є несправедливим, був укладений в інтересах Банку, а не в інтересах позичальника, не заслуговують на увагу, оскільки підписання позивачем кредитного договору, а також той факт, що позивач ОСОБА_1 виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів протягом трьох років, свідчать про те, що кредитний договір укладений саме в інтересах ОСОБА_1 і відповідав його інтересам.

Твердження про те, що позичальник не може вносити зміни до Кредитного договору, у зв`язку з чим позивач змушений був його підписати на стандартних умовах, а потім з`ясовувати розмір відсоткової ставки, є безпідставними та не свідчать про нікчемність договору, оскільки нікчемність правочину існує тільки у разі прямої вказівки закону.

Згідно змісту позовної заяви, вимог про визнання недійсними певних пунктів кредитного договору або вимог про внесення змін до певних пунктів кредитного договору, позивач не заявляв, поставивши вимоги про визнання кредитного договору недійсним у повному обсязі.

Отже, оскільки кредитний договір який був укладений між сторонами 02.08.2019, на момент його укладення відповідав вимогам закону,сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, а на час укладання кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування, кредитний договір не містить умов, які є несправедливими і наслідком яких є істотний дисбаланс прав та обов`язків споживача, позивач не довів, що зміст кредитного договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання такого договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст.203 ЦК України.

При цьому, обставина звернення до суду через три роки після підписання договору свідчить на користь того, що позивач знав про свої обов`язки і погоджувався з ними і почав вважати їх недобросовісними після утворення заборгованості перед фінансовою установою.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним, не встановлення обставин протиправної поведінки АТ «ПУМБ», наміру банку на порушення конституційних прав і свобод позивача, які були б підставою для визнання дій відповідача агресивною підприємницькою практикою, введення позивача в оману.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доводи позову є власним довільним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства та обставин справи в свою користь, в зв`язку з чим суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Підсумовуючи вищенаведене та аналізуючи надані сторонами докази, суд вважає, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відтак суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 2,4,5,81,89,261,263-265,268,273 ЦПК України

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання дій неправомірними та визнання договору недійсним, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступна та резолютивна частина рішення виготовлена у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 05.09.2023 року. Повне рішення складено 11.09.2023 року.

Суддя: Ю.В. Апаллонова