Справа № 175/886/22
Провадження № 2/175/296/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2023 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.,

з участю секретаря Моня Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якій просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його, ОСОБА_1 користь 120 000 грн. 00 коп. боргу, 26 520 грн. 00 коп. втрат від інфляції, 6 391 грн. 23 коп. трьох відсотків річних, а всього 152 911 грн. 23 коп. та сплачений судовий збір.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в період з червня 2019 року по червень 2020 року ОСОБА_2 тричі брала в борг грошові кошти у ОСОБА_1 , які зобов`язувалась повернути до 15 липня 2020 року. На підтвердження отриманої суми позики та зобов`язання повернути борг до визначеної дати відповідачкою надано було розписку. Однак після спливу строку повернення позики відповідачкою на усні вимоги позивача не було повернуто грошові кошти. Так відповідачка взяті зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою.

Позивач ОСОБА_1 надав заяву в якій просив суд справу розглянути без його участі(а.с.36).

Відповідачка ОСОБА_2 надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала(а.с.28).

Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак про відмову в задоволенні позову виходячи з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачкою ОСОБА_2 було надано розписку щодо повернення боргу у розмірі 120 000 грн. 00 коп.(а.с.9). З вищевказаної розписки вбачається відсутність будь яких даних щодо періоду отримання зазначених коштів та ідентифікації особи ОСОБА_2 щодо дати народження, паспорту та/або ідентифікаційного коду.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2023 року витребувано у ОСОБА_1 оригінал розписки наданої ОСОБА_2 щодо повернення боргу у розмірі 120 000 грн. 00 коп.(а.с.40).

Зазначену ухвалу суду було направлено позивачу засобами поштового зв`язку та згідно з інформацією з офіційного сайту «Укрпошта» зазначену ухвалу 14 червня 2023 року було отримано ОСОБА_1 особисто(а.с.43).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того,ч. 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року N 6-1967цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України.

Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Ненадання стороною позивача оригіналу розписки, як в добровільному так і на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, свідчить про відсутність такого оригіналу у позивача, що в свою чергу виключає факт укладання зазначеної угоди, а також факту неповернення грошової суми боржником.

Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вищевикладене цілком узгоджується з правовою позицією висловленою у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року по цивільній справі №644/6982/16-ц.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши докази надані позивачем суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки вимоги викладені у позовній заяві не підтверджені належними доказами.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд відмовляє в позові, не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення судових витрат у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 23, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики-

відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Озерянська Ж.М.