Постанова

Іменем України

06 вересня 2023 року

м. Київ

Справа № 187/579/20

провадження № 61-11289св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, державний реєстратор департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Дніпропетровської області Конопляник Вадим Михайлович, Петриківська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2022 року, ухвалене у складі судді Іщенко І. М., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Дніпропетровській області), державного реєстратора департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Дніпропетровської області Коноплянки В. М. (далі - державний реєстратор), Петриківської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області (далі - Петриківська селищна рада) про скасування державної реєстрації земельних ділянок, припинення права власності на земельні ділянки із закриттям розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що він, починаючи з 20 березня 2013 року, є власником будинку АДРЕСА_1 . У вересні 2019 року він вирішив оформити право власності на земельну ділянку за вказаною адресою і звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гео-Промінь» (далі - ТОВ «Гео-Промінь») для виготовлення документації. Для погодження меж земельної ділянки він звернувся до ОСОБА_2 , який набув права власності на свою суміжну земельну ділянку, але відповідач відмовився від підпису погодження меж, розпочав оформлення технічної документації на свою земельну ділянку.

Позивач вказував, що у грудні 2019 року ОСОБА_2 змістив свій паркан у його сторону на 2,20 м зі сторони сусіда ОСОБА_3 , відміряючи від вже перенесеного паркану 54,30 м з фасаду двору, тим самим вийшов за межові знаки. Акт встановлення меж до цього часу не підписаний.

27 січня 2020 року державний кадастровий реєстратор здійснив державну реєстрацію земельних ділянок ОСОБА_2 , присвоївши їм кадастрові номери: :03:006:0554 та :03:006:0555, що дало змогу ОСОБА_2 30 січня 2020 року зареєструвати право власності на земельну ділянку.

Позивач стверджував, що його земельна ділянка виявилась у межах земельної ділянки ОСОБА_2 на 3,2944 % відповідно рішення від 31 січня 2020 року державного кадастрового реєстратора, яким йому відмовлено у внесенні відомостей до державного земельного кадастру про його земельну ділянку.

18 лютого 2020 року він звернувся до Петриківської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області для врегулювання спору і листом від 02 березня 2020 року йому направлено відповідь про те, що межові знаки між ним та відповідачем встановлені, чого насправді не сталося.

Позивач вказував, що внаслідок зміщення відповідачем паркану на 2, 20 м у його сторону, він був позбавлений можливості отримати у власність земельну ділянку згідно з технічною документацією, виготовленою ТОВ «Гео-Промінь».

Збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:

- скасувати державну реєстрацію земельних ділянок які належать ОСОБА_2 за кадастровими номерами: :03:006:0554 та :03:006:0555, які розташовані на АДРЕСА_1 , проведену 27 січня 2020 року державними кадастровими реєстраторами;

- припинити право власності ОСОБА_2 на земельні ділянки кадастрові номери: :03:006:0554 та :03:006:0555, які розташовані на АДРЕСА_1 із закриттям розділів державного реєстратору речових прав на нерухоме майно та реєстраційних справ;

- зобов`язати відповідача демонтувати паркан з сітки-рабиці та європлит шириною близько 2,20 м у сторону земельної ділянки, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної інстанцій

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що відповідач на законних підставах та в установленому порядку став власником земельних ділянок: площею 0,25 га за кадастровим номером :03:006:0554 та площею 0,2968 га за кадастровим номером :03:006:0555 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 квітня 2000 року, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також відсутні підстави припинення права власності на ці ділянки відповідно до статті 140 ЗК України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача про припинення права власності сторони з посиланням на те, що відповідач змістив паркан з европлит зі сторони протилежного сусіда ОСОБА_3 в його бік на 2,20 м, не мають правового значення для вирішення матеріально-правового спору, з урахуванням його характеру та юридично значимих фактів, а позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки позивачем у суді не заявлялись. У зв`язку з тим, відсутні підстави для припинення права власності на земельні ділянки відповідача, скасування державної реєстрації вказаних ділянок не може бути проведено в судовому порядку.

Спростовуючи доводи представника позивача про те, що згідно з висновком експерта земельно-технічної експертизи від 15 січня 2021 року та пояснень експерта в судовому засіданні щодо невідповідності фактичного користування земельних ділянок відповідача, та про те, що технічна документація за 2019 рік на земельні ділянки колишнього власника ОСОБА_4 не відповідає вимогам земельного законодавства, теж не має юридичного значення для вирішення спору про припинення права власності на земельні ділянки ОСОБА_2 , оскільки позивач не оспорив дійсність державного акта на землю як ОСОБА_4 (першого землевласника), так і відповідача.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2022 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції послався на положення статті 140 ЗК України, статей 15, 16 ЦК України, вказав, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у спірних правовідносинах не є ефективним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

16 листопада 2022 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

19 грудня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Петриківського районного суду Дніпропетровської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

17 липня 2023 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази щодо неналежного оформлення відповідачем права власності на земельну ділянку, придбану за договором купівлі-продажу від 28 квітня 2000 року, визнання ним факту вчинення дій з перенесення паркану, що мали наслідком порушення прав позивача на приватизацію земельної ділянки під власним домоволодінням, невідповідності технічної документації відповідача вимогам законодавства.

Заявник вважає, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі недопустимих доказів установив обставини законності дій інших відповідачів у справі щодо державної реєстрації земельних ділянок ОСОБА_2 з подальшою державною реєстрацією речових прав на них.

Крім того, заявник вказує, що у матеріалах справи відсутній державний акт про право приватної власності на землю, який мав бути виданий ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 28 квітня 2000 року. Це свідчить, про те, що хоча відповідач і придбав земельну ділянку за договором купівлі- продажу, проте належним чином не оформив своє право власності на земельну ділянку за ним.

Заявник вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права, а саме частини другої статті 12 та частини першої статті 13 Закону України «Про власність», частини першої статті 128, статті 224 ЦК Української РСР, частин третьої-п`ятої статті 18, статті 22, частини першої статті 23 ЗК України 1990 року, які підлягають до застосування у межах цієї справи для вирішення питання моменту набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу.

Вважає, що висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) є найбільш релевантним у цьому відношенні, оскільки в питанні визначення моменту виникнення права власності на земельну ділянку враховує приписи земельного законодавства.

Крім того, підставами касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій заявник зазначає необхідність відступити від правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20).

Відзив на касаційну скаргу у визначений судом строк не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 квітня 2000 року відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , останній придбав земельну ділянку загальною площею 0,5468 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі державного акта, виданого 11 березня 2000 року (том 1, а. с. 72, 93 ).

20 березня 2013 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька - ОСОБА_6 на житловий будинок загальною площею 28,8 кв. м, який розташований у АДРЕСА_1 на неприватизованій земельній ділянці, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом та витягом із Державного реєстру прав на нерухоме майно (том 1, а. с. 9, 10).

23 вересня 2019 року ОСОБА_1 уклав договір із ТОВ «Гео-Промінь» на складання технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки, розташованої у АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки становила 0, 2500 га, у тому числі 0,1898 га виділено під малоповерхову забудову, 0,0602 га під ріллю. Згідно завдання до договору №220/09/19 від 23 вересня 2019 року, який виконав інженер-землевпорядник ОСОБА_7 , обмеження у використання земельної ділянки відсутні (том 1, а. с. 13).

Із плану земельної ділянки, яка належала позивачу на праві користування, встановлено, що її загальна площа складала 0,2500 га, частина земельної ділянки від літ. «Б» до літ. «В» має кадастровий номер :03006:0550, частиною земельною ділянки від літ. «В» до літ. «Г» користувався ОСОБА_1 , а частиною ділянки від літ. «Г» до літ. «А» користувався ОСОБА_2 (том 1, а. с.17).

Межі земельної ділянки із відповідачем ОСОБА_2 не були погоджені, що підтверджується відсутністю його підпису в акті погодження меж земельної ділянки від 11 жовтня 2019 року (том 1, а. с. 17), тому Петриківська селищна рада 19 грудня 2019 року прийняла рішення, яким доручила голові селищної ради ОСОБА_8 підписати акт погодження меж та акт приймання межових знаків без підпису сусіда ОСОБА_2 (том 1, а.с.23).

30 січня 2020 року державний реєстратор зареєстрував право приватної власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,25 га за кадастровим номером № :03:006:0554 та земельну ділянку площею 0,2968 га із кадастровим номером № :03:006:0555 відповідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 квітня 2000 року, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1, а. с. 38, 46).

Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2020 року задоволено клопотання представника позивача та призначено судову земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою, проведення якої доручено експертам Дніпровського науково-дослідного інститут судових експертиз.

З висновку експерта від 15 січня 2021 року, складеного за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, встановлено, що:

- відповідно до схеми накладання (перетину) земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та земельних ділянок за кадастровими номерами: :03:006:0554 та :03:006:0555, виготовленої ТОВ «Гео-Промінь», фактична площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 на території Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області становить 0,2295 га. Фактичне користування земельних ділянок за кадастровими номерами: :03:006:0554 та :03:006:0555 не відображене;

- відповідно до схеми накладання (перетину) земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 та земельних ділянок за кадастровими номерами: :03:006:0554 та :03:006:0555, виготовленої ТОВ «Гео-Промінь», площа накладання (перетину) земельної ділянки за кадастровим номером :03:006:0554, що становить 0,0123 га та земельної ділянки за кадастровим номером :03:006:0555, що становить 0,0082 га на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 на території Петриківської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області. Розміри накладання зазначеної земельної ділянки не відображені;

- надана на дослідження технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_4 КВЦПЗ 02.01 - Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:006:0554) та технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_4 КВЦПЗ 01.03 - Для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:006:0555), виготовлена ТОВ «Авалон - Бізнес-Консалтинг» 2019 року, не відповідає вимогам щодо складу, змісту та правил оформлення відповідної нормативно-технічної документації з питань здійснення землеустрою, а саме статті 55 Закону України «Про землеустрій», пункту 30 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, підпункту 3.3.2 пункту 3.3 глави 3 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему від 03 грудня 2004 року № 391, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 грудня 2004 року № 1618/10217, а отже не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у частині вимог про припинення права власності ОСОБА_2 на земельні ділянки з кадастровими номерами: :03:006:0554 та :03:006:0555, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на законних підставах та в установленому порядку став власником земельних ділянок площею 0,25 га за кадастровим номером :03:006:0554 та площею 0,2968 га із кадастровим номером :03:006:0555 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 квітня 2000 року, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому відсутні підстави припинення права власності на ці ділянки згідно зі статтею 140 ЗК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, з огляду на таке.

Статтею 244 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час спірних правовідносин, визначено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог статті 128 ЦК УРСР 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Таким чином, на час укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу земельної ділянки ЦК УРСР 1963 року не пов`язував момент виникнення права власності на нерухомість з моментом державної реєстрації договорів, що підлягали такій реєстрації.

Статтею 23 ЗК України 1990 року в редакції Кодексу, чинній на час укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Доказів отримання ОСОБА_2 державного акта про право власності на землю матеріали справи не містять.

Відповідно до пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Згідно з частиною третьою статті 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Частиною десятою статті 55 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом).

Тобто для реєстрації у Державному земельному кадастрі земельних ділянок, що належали ОСОБА_4 , відповідачу була необхідна технічна документація із землеустрою, дозвіл на розроблення якої надається рішенням органу місцевого самоврядування.

Встановлено, що ТОВ «Авалон-Бізнес-Консалтинг» у 2019 році на замовлення ОСОБА_2 виготовило технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_4 КВЦПЗ 02.01 - Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:006:0554) та технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_4 КВЦПЗ 01.03 - Для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:006:0555).

Стаття 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає особливості державної реєстрації речових прав на земельні ділянки, речові права на які набуто до 01 січня 2013 року.

Так, пункт 2 частини першої вказаної статті вказує, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого в результаті переходу права власності та не оформленого в установленому порядку до 01 січня 2013 року, проводиться за умови встановлення факту переходу прав від особи, відомості про яку містяться в Державному земельному кадастрі, до особи, яка заявляє свої права.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У справі, що переглядається, установлено, що відповідач є власником земельних ділянок площею 0,25 га за кадастровим номером :03:006:0554 та площею 0,2968 га із кадастровим номером :03:006:0555.

На підтвердження цих обставин, суду, у порядку статті 81 ЦПК України, надано належні та допустимі докази належності ОСОБА_2 спірного нерухомого майна на праві власності (договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28 квітня 2000 року та інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 квітня 2020 року та від 16 березня 2020 року), які у передбаченому законом порядку не спростовані позивачем.

За таких обставин обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 набув право власності на земельні ділянки на законних підставах, і доводи позивача не можуть бути підставою для позбавлення його права власності.

Підстави припинення права власності на спірні земельні ділянки, визначені статтею 140 ЗК України, не встановлені.

Доводи касаційної скарги в тій частині, що ОСОБА_2 не набув право власності у встановленому законом порядку, оскільки не встановив межі земельної ділянки за опосередкуванням землевпорядних організацій у натурі і не одержав документ, що посвідчує право власності на земельну ділянку (державний акт), колегія суддів спростовує, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові вище.

Відповідно до статей 7, 9, 18, 20, 21, 25, 79-1 Закону України «Про земельний кадастр» відомості про земельні ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок, а у статті 26 цього Закону чітко вказано, що при відкритті Поземельної книги відомості до неї вносяться на підставі документації, яка подана для державної реєстрації земельної ділянки, тобто технічної документації. Отже, саме технічна документація є первинним документом для внесення відомостей у Земельний кадастр та Поземельну книгу.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до абзацу 4 частини десятої статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).

Встановивши відсутність підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у скасуванні державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, врахувавши, що позивач не оспорив дійсність документів, якими ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зокрема, посвідчено право власності, а докази, подані позивачем щодо невідповідності технічної документації за 2019 рік на спірні земельні ділянки вимогам земельного законодавства, не мають юридичного значення для вирішення спору.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині зобов`язання відповідача ОСОБА_2 демонтувати паркан з тих підстав, що зміщенням цього паркану на ширину однієї секції в сторону позивача, порушено його право на безоплатну передачу у власність земельної ділянки, розташованої під належним йому на праві власності будинком, в обсязі та конфігурації згідно з технічною документацією, виготовленою ТОВ «Гео-Промінь», суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_4 у відповідності до вимог статті 23 ЗК України 1990 року в редакції Кодексу, чинній на час укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , було посвідчено державним актом, який виданий та зареєстрований сільською радою. При цьому, з урахуванням пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Тому доводи ОСОБА_1 про порушення його прав власника, визначених частиною першою статті 120, частинами першою, третьою статті 121 ЗК України на увагу не заслуговують, оскільки ЗК України не дає особі право реалізувати свої права землекористувача за рахунок іншого власника, який набув земельну ділянку у спосіб, визначений законом.

Оскільки права позивача не порушені, районний суд вірно відмовив йому у позові і це є самостійною підставою для відмови у позові (дивись: пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 910/10006/19 (провадження № 12-79гс21), пункт 8.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19)).

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, залишив його без змін, однак зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у спірних правовідносинах не є ефективним. Це є невірним.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказала: «55. Абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом. Такого способу захисту як визнання договору підряду укладеним цивільне законодавство не передбачало, а суд не мав відповідного повноваження. Лише з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

56. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України в редакції, чинній на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду).

57. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.».

Суд апеляційної інстанції, припустивши, що право позивача порушено та зазначивши, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у спірних правовідносинах не є ефективним, не визначив у своєму судовому рішенні спосіб захисту, який не суперечитиме закону та сприятиме відновленню прав позивача, чим порушив вимог статті 5, частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального закону, що є підставою для зміни мотивувальної частини судового рішення у відповідності до частини четвертої статті 412 ЦПК України з виключення з мотивувальної частини висновків про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права у спірних правовідносинах з урахуванням висновків, викладених у цій поставні.

Посилання ОСОБА_1 на те, що висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) є найбільш релевантним, оскільки в питанні визначення моменту виникнення права власності на земельну ділянку враховують приписи земельного законодавства на увагу не заслуговують, з огляду на таке.

У справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала: «сама по собі реєстрація договору дарування, здійснена 26 жовтня 2007 року приватним нотаріусом у Державному реєстрі правочинів, не підтверджувала виникнення права власності на нерухоме майно, а тільки містила інформацію про правочин, оскільки згідно із частинами другою, шостою Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, який втратив чинність 01 січня 2013 року, Державний реєстр правочинів - єдина комп`ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Крім того, на час укладення договору дарування (26 жовтня 2007 року) чинним був Закон № 1952-IV, який, зокрема, був спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість та передбачав здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. А тому ОСОБА_1, яка не отримала державний акт на земельну ділянку, не здійснила державну реєстрацію права на нерухоме майно, не була наділена правами власника на розпорядження цим майном».

Натомість, у справі, яка є предметом касаційного перегляду, договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і посвідчений нотаріусом у 2000 році, тобто до набрання чинності Тимчасовим порядком державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671.

Отже, правовідносини, які склалися у справі № 755/9215/15-ц та у справі, яка є предметом касаційного перегляду, не є подібними.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) відступила (пункт від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в її постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказавши, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.

З урахуванням висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 752/7311/13-ц (провадження № 61-31334св18), від 19 жовтня 2022 року у справі № 363/62/15-ц (провадження № 61-17760св19), не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, а саме частини другої статті 12 та частини першої статті 13 Закону України «Про власність», частини першої статті 128, статті 224 ЦК Української РСР, частин третьої-п`ятої статті 18, статті 22, частини першої статті 23 ЗК України 1990 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).

Таким чином, оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи, однак суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а постанову суду апеляційної інстанції - змінити, виключивши з мотивувальної частини висновки про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права у спірних правовідносинах.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2022 року залишити без змін.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року змінити, виключивши з мотивувальної частини висновки щодо способу захисту порушених прав, обраного позивачем, а у решті постанову залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець