ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6704/23 Справа № 204/8143/22 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Барильської А.П., Зайцевої С.А.,

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Покровськтепломережа» про визнання незаконним та скасування наказу роботодавця про припинення трудового договору (контракту), поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив скасувати Наказ від 13.06.2022 року №155 Комунального підприємства «Покровськтепломережа» про припинення трудового договору (контракту) зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 - машиністом екскаватору; зобов`язати Комунальне підприємство «Покровськтепломережа» поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на роботі машиністом екскаватору; стягнути з Комунального підприємства «Покровськтепломережа» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу на день винесення рішення та понесені ним судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 22.10.2014 року позивача було прийнято на роботу до Комунального підприємства "Красноармійськтепломережа» (згідно Рішення Покровської міської ради підприємство було перейменоване у КП «Покровськтепломережа) слюсарем з обслуговування теплових мереж і котельного обладнання 4 розряду на котельну № 8 (табельний номер 245) та вже 01.11.2014 року переведено машиністом екскаватору 5 розряду на автотранспортну ділянку, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_2 від 01 липня 1998 року (записи 12, 13). Позивач 14.06.2022 року о 7:00 з`явившись на підприємство для виконання своїх службових обов`язків, де йому було повідомлено керівником ОСОБА_2 про те, що він має відвідати відділ кадрів. Вже у зазначеному місці позивачу було надано Наказ №155 від 13.06.2022 року про припинення трудового договору (контракту) та видано його трудову книжку, у якій не було зроблено жодного запису. В цьому наказі була зазначена причина звільнення, а саме: «п.6 Ст. 36 КЗпП України, відмова працівника від переведення в іншу місцевість, для відвернення обставин, що можуть становити загрозу життю людей». Пояснення позивача, щодо того, що Наказ №155 вчинено не у відповідності до чинного законодавства та обставини, на які є посилання у ньому, зовсім не існували та взагалі не існують і досі представники відповідача проігнорували. Наразі підприємство здійснює свою діяльність у АДРЕСА_1 , як то було і на момент винесення цього наказу і по суті своєї діяльності воно, забезпечує м. Покровськ опаленням, а тому, переводити будь-кого з працівників «разом із підприємством» у іншу місцевість не вбачається можливим. Також позивачу було відмовлено у його проханнях, щодо надання відповідних документів, які б могли підтвердити обставини того, що він дійсно відмовився здійснювати те, що зазначено у Наказі № 155. Не погодившись із такими діями відповідача, позивач звернувся до підприємства шляхом надсилання поштою (трекінг № 705) заяви до підприємства, у якій просив допустити його до виконання його службових обов`язків та скасувати Наказ №155, як такий, що не відповідає умовам чинного законодавства, зокрема ст.ст. 36, 41, 147 Кодексу законів про працю України, яку КП «Покровськтепломережа» просто отримало 04.07.2022 року. Відповіді на свою заяву, на момент звернення до суду із цим позовом, позивач не отримував. Також, 20.07.2022 року позивач звернувся до Державної служби України з питань праці у порядку, який обумовлено Положенням про Державну служби України з питань праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015року. Відповідь на це звернення, на момент звернення до суду із цим позовом, позивач не отримував. Наказ №155 від 13.06.2022 року вважає незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

Не погодившись з позовними вимогами, відповідачем подано до суду відзив, по-перше строк звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору відповідно до ч.1 ст.233 Кодексу Законів про працю України у справах про звільнення визначений в один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня вручення трудової книжки. У даній же ситуації відомо, що копію оскаржуваного наказу позивач отримав у день його винесення, тобто 14.02.2022 року. Таким чином, останнім днем строку звернення до суду із позовом із врахуванням вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України було 15.03.2022 року, але до суду представник позивача із вказаним позовом звернувся 30.09.2022 року. По-друге, в своїй позовній заяві позивач зазначає, що в день вручення наказу про його звільнення надавав пояснення про те, що не погоджується саме з такою підставою звільнення, хоча при цьому підписав відповідний наказ без жодних заперечень. А відсутність запису в трудовій книжці позивача обумовлена тим, що 04.04.2022 року вона була вручена останньому під розписку у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року через повномасштабне вторгнення Росії на територію нашої держави та керівником підприємства було прийнято рішення про видачу трудових книжок, які зберігаються на підприємстві. В свою чергу фахівцем по роботі з персоналом було запропоновано надати трудову книжку для внесення відповідного запису про звільнення, але станом на теперішній час трудову книжку ОСОБА_1 до відділу кадрів не надана. Що стосується правових підстав прийняття Наказу №155, то передумовою для його винесення стало те, що позивач по справі отримав Наказ про зміну істотних умов праці в умовах воєнного стану не застосовується попередження працівників щодо зміни істотних умов праці (режиму роботи) за два місяці відповідно до ст. 3 Закону України «Про організацію групових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року. Тому не змінюючи його кваліфікації чи посади машиніста екскаватору йому було запропоновано тимчасово здійснювати земляні роботи на території Покровської територіальної громади, з яким він відмовився ознайомитись, що зафіксовано відповідним актом. Мова про переведення в іншу місцевість у наказі не йшла і ця зміна умов праці працівника не становила загрозу його життю і була необхідна лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій. Відмова позивача від виконання вищевказаних робіт була зафіксована його керівником механіком автотранспортної дільниці ОСОБА_2 шляхом надання директору КП «Покровськтепломережа» ОСОБА_3 , який на той час очолював підприємство відповідної Службової записки. Розглянувши отримані документи, поспілкувавшись із самим працівником і отримавши відмову останнього виконувати свої посадові обов`язки зі зміненими умовами в той ситуації яка склалась, керівником було прийнято рішення про звільнення позивача по справі із займаної посади за п.6 статті 36 КЗпП України. Таким чином, після проведення аналізу правових норм, які були підставою для прийняття Наказу про звільнення, можна зробити висновок, що ОСОБА_1 було звільнено за відмову від продовження роботи у зв`язку із зміною суттєвих умов праці. Мова в даному випадку про переведення позивача по справі зовсім не йшла, тому що підприємство не виїхало за межі Покровської територіальної громади і таким чином норма про надання його згоди на такі зміни в даному випадку не може бути застосована. Що стосується стверджень представника позивача про відсутність відповіді на його лист, то офіційно підприємство не отримувало ніякого звернення, можливо через зміну місця розташування після повномасштабного вторгнення, бо юридична адреса не змінювалась.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Покровськтепломережа» про визнання незаконним та скасування наказу роботодавця про припинення трудового договору (контракту), поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що строк на звернення до суду із цим позовом позивачем не пропущено, оскільки впровадження карантину є безумовною підставою для продовження строку.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача Комунальному підприємстві «Покровськтепломережа» з 22 жовтня 2014 року по 13 червня 2022 року на різних посадах, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки. (а.с. 5).

Згідно з копією витягу з наказу КП «Покровськтепломережа» № 155 від 13 червня 2022 року, ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади машиніста екскаватору з 13 червня 2022 року на підставі службової записки механіка, п. 6 ст. 36 КЗпП України, відмова працівника від переведення на іншу місцевість, для відвернення обставин, що можуть ставити загрозу життю людей (а.с. 6 на звороті). Позивач ознайомився з вказаним наказом 14 червня 2022 року, про що свідчить його підпис на наказів №155 від 13 червня 2022 року. Також, позивач у позовній заяві сам вказує, що 14 червня 2022 року відповідачем було надано Наказ №155 від 13 червня 2022 року.

Представником відповідача не було надано доказів та не було доведено дійсної наявності змін в організації виробництва і праці на підприємстві відповідача, які могли б стати беззаперечною підставою для запровадження змін в істотних умовах праці позивача, що виразилось у зміні режиму його роботи. Належного обґрунтування необхідності таких змін в умовах праці позивача відповідачем надано не було, тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 було безпідставно звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, тому наказ № 155 від 13 червня 2022 року, що став підставою такого звільнення, суд вважає неправомірним, безпідставним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, з наказом №155 від 13 червня 2022 року, позивач ознайомився 14 червня 2022 року, що не заперечується позивачем, тобто саме з цього часу у нього виникло право на звернення до суду з вимогами про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновленні на роботі.

Позивач у позовні заяві посилається на те, що він 20.07.2022 року звернувся до Державної служби України з питань праці у порядку, який обумовлено Положеннями про Державну службу України з питань праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11.02.2015 року, проте позивач у позовній заяві не просить поновити йому строк на звернення до суду та не надано доказів такого звернення до Державної служби України з питань праці.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач пропустив встановлений місячний строк на звернення до суду, оскільки направив позовну заяву до суду, засобами поштового зв`язку, лише 14 вересня 2022 року.

Зазначений висновок суду відповідає матеріалам справи, тому колегія суддів погоджується з таким.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому, норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин,

які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини.

Поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій

статті 233 КЗпП України, необхідно кваліфікувати як ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).

Встановивши, що строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору пропущено, суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у справі № 199/8766/18 від 22 квітня 2020 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що впровадження карантину є безумовною підставою продовження цього строку до моменту його закінчення не приймаються до уваги виходячи з наступного.

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVІD-19)» (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2020, №46, ст.399), з метою удосконалення норм Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України в частині перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVІD-19), пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., №48, ст. 436) викладено такій редакції:

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVІD-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про Їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, провадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Як вбачається з вищенаведеного, з прийняттям Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVІD-19)» карантин не є безумовною підставою поновлення процесуальних строків, а поновлення таких строків можливе лише за умови, якщо ці строки пропущені з причин, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Натомість, позивач у своїй заяві не наводить жодної іншої причини поважності пропуску позовної давності обумовленої обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином в той час як поважність причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, необхідно кваліфікувати як ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач докладав будь які зусилля для поновлення свого порушеного права.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дійсно, Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Однак, вищевказана норма не підлягає застосуванню в даному випадку, адже стосується строків, передбачених згідно ЦК України, і не може застосовуватися до строків, передбачених КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги ту обставину, що позивачем пропущено строк звернення до суду, визначений чинним законодавством України, колегія суддів погоджується з висноком суду першої інстанції про відмову у задоволенні поданого позову.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: А.П.Барильська

С.А. Зайцева