Справа №718/1867/23
Провадження №2/718/360/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2023 року м.Кіцмань Чернівецька область

Кіцманський районний суд Чернівецької області під головуванням судді Скорейка В.В., за участю секретаря судового засідання Безушко М.Д., представника позивача адвокатки Роскрут В.В., відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачки адвоката Лопуха С.В., представника третьої особи Гури Т.Г., розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом громадянина республіки Італія ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - орган опіки та піклування Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про забезпечення повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки,-

ВСТАНОВИВ:

До Кіцманського районного суду Чернівецької області звернувся позивач - громадянин Італії ОСОБА_2 через свого представника адвокатку Роскрут В.В. з позовом про визнання переміщення та утримання дитини на території України незаконним та повернення дитини до місця її постійного проживання.

Представник позивача обґрунтовує позовну заяву тим, що ОСОБА_2 з січня 2017 разом з ОСОБА_1 проживали у фактичних шлюбних відносинах, в період яких у них ІНФОРМАЦІЯ_1 в Італії, в м.Катандзаро, народився син ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з акту про народження №6/ НОМЕР_1 , виданим службою реєстрації цивільного стану м. Тропеа, Італія.

01.03.2021 відповідачка вийшла з дому в ОСОБА_4 , де вона проживала з позивачем і з маленьким ОСОБА_5 , забравши з собою дитину, не даючи батькові бачитися з ним, в наслідок чого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були подані взаємні скарги з обох сторін до суду ОСОБА_8 . 12.03.2021 сторони уклали угоду (приватне посилання) щодо опіки над неповнолітнім сином ОСОБА_3 , яка була подана до цивільного суду ОСОБА_8 .

Суд ОСОБА_8 (цивільний розділ) по закінченню судової кімнати, яка відбулася 10.09.2021, як наслідок продовження судового засідання, яке відбулося 14.07.2021, постановою затвердив порядок спільної опіки ОСОБА_2 та ОСОБА_7 над сином ОСОБА_3 . Поміж іншого, у пунктах 14-15 зазначеної постанови встановлено, що сторони зобов`язуються невідкладно повідомляти про будь-яку зміну місця проживання. ОСОБА_1 не зможе перенести своє місце проживання та місце проживання свого сина ОСОБА_5 без письмової згоди ОСОБА_2 . Сторони взаємно відмовляють одне одному у згоді на експатріацію неповнолітнього та на видачу дійсних документів для виїзду неповнолітнього.

Отже, стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо виховання, місця проживання, утримання їхнього неповнолітнього сина були врегульовані взаємною угодою, поданою і затвердженою судом. Після вирішення батьками питання опіки над неповнолітнім сином, ОСОБА_9 перейшла проживати в ОСОБА_4 , в новий будинок разом зі сином. ОСОБА_6 зустрічався з сином відповідно до домовленостей. Часто відповідачка залишила дитину з батьком на кілька днів, коли їй це було необхідно, а також коли їй необхідно було працювати.

14.05.2022 близько 13 год ОСОБА_1 виходила на відеодзвінок з ОСОБА_6 , як передбачено угодою, і це був останній раз коли позивач побачив дитину. Станом на вечір суботи 14.05.2022 відповідачка більше не відповідала на дзвінки позивача. Останнє повідомлення, надіслане ОСОБА_6 , датується неділею ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка заспокоювала батька, що гуляє з дитиною, а потім вони ідуть їсти. Далі ОСОБА_10 вимкнула телефон і зникла разом з дитиною.

16.05.2022 ОСОБА_6 , перебуваючи у розпачі та тривозі за сина, подав офіційну скаргу на залізничному вокзалі до слідчих органів, а саме до Карабінерів м. Тропеа, побоюючись за безпеку своєї дитини та за можливе міжнародне викрадення дітей. 19.05.2022 позивач через станцію карабінерів ОСОБА_4 подав скаргу-позов щодо розшуку ОСОБА_9 та свого сина ОСОБА_5 , у тому числі в міжнародні та поліцейські сили. Доповнюючи скаргу, подану 16.05.2022, ОСОБА_6 подав позов проти ОСОБА_9 , у якому зазначав, що з неділі 15 травня 2022 немає жодних новин про сина ОСОБА_5 та ОСОБА_11 . Вказував, що дуже стурбований, оскільки ОСОБА_11 страждає на психіатричні/неврологічні розлади. У минулому ОСОБА_1 лікувалася у нейропсихіатра після кризи, піч час якої вона перебувала в стані сплутаної свідомості, не реагувала на зовнішні подразники. З тих пір, поки відповідачка жила з позивачем, вона повинна була щодня приймати ліки, у разі пропуску їхнього прийому міг погіршитися стан її здоров`я. Франческо ОСОБА_12 у позові також зазначав, що раніше ОСОБА_11 погрожувала забрати ОСОБА_5 і більше ніколи не дозволити йому його бачити. Вважав, що вона без проблем може перетнути кордон. Дитина розмовляє лише італійською, але розуміє українську. Вважав, що дитина не може виїхати з Італії, оскільки від не надавав дозволу на виїзд, і дійсних документів для виїзду не було. Просив суд вжити всіх заходів, спрямованих на якнайшвидше повернення сина ОСОБА_3 до своєї родини та емоційного оточення.

Суд у справах неповнолітніх в м.Катандзаро у декреті (постанові) від 17.06.2022, ознайомившись з документами щодо неповнолітнього ОСОБА_13 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 зазначив, що після розірвання відносин та спільного проживання між батьками всі умови спілкування та утримання щодо малолітньої дитини були попередньо узгоджені та затверджені рішенням суду в м. Вібо Валентії №13/2021 від 10.09.2021. 14.05.2022 востаннє позивач мав можливість зустрітися з дитиною, оскільки з цієї дати мати більше не відповідає на дзвінки і зникла у невідомому напрямку з дитиною. Позивач негайно подав заяву до слідчих органів, а саме до Карабінерів в м.Тропеа, побоюючись за безпеку та можливе міжнародне викрадення. Відповідачка протягом багатьох років (2015-2018) страждає від психічних розладів, ухиляється від обов`язків налагоджувати стосунки з батьком, несумісно проживаючим з дитиною, порушила розпорядження судді щодо спільної опіки, в момент, коли вивезла з собою неповнолітню дитину в Україну, вирвавши його зі свого оточення і, швидше за все, не маючи наміру колись повернутися до м. Тропеа, з порушенням обов`язків батьківської відповідальності.

Судом встановлено, що згідно з інформацією від ОСОБА_14 в м. Тропеа, як наслідок слідчих дій по заяві від ОСОБА_6 проти ОСОБА_9 про скоєння злочину про міжнародне викрадення дитини і проведеного розслідування в контексті кримінальної справи № 1467/2022 Єдиного Реєстру Злочинів по розшуку ОСОБА_9 та її сина ОСОБА_5 , після проведення слідчої діяльності, з`ясувалося, що 14.05.2022 жінка покинула територію Італії в виїхала в Україну, де приєдналася до своєї родини, яка проживає у селі Ставчани у Чернівецькій області, забравши з собою сина без попереднього дозволу батька. Суд прийняв термінове рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_9 , яка самостійно, не беручи до уваги, думку батька, який має такі ж права і обов`язки як і мати, порушила прийняте рішення суду у м. Вібо ОСОБА_15 , зникнувши разом з малолітнім сином, відвезла його до своєї країни походження, де ведуться військові дії, порушивши таким чином права батька (право неповнолітнього на безперервні та балансовані стосунки з батьком), зникнувши разом з сином ОСОБА_5 у невідомому напрямку. Суд у справах неповнолітніх в м.Катандзаро 17.06.2022 беручи до уваги, що поведінка матері ОСОБА_9 завдає серйозної шкоди неповнолітній дитині, а також вік дитини вирішив позбавити ОСОБА_9 батьківської відповідальності (батьківських прав) щодо неповнолітнього сина ОСОБА_13 та передав останнього своєму батькові ОСОБА_6 .

В подальшому, 31.08.2022 ОСОБА_10 з нового номеру телефону повідомила позивача, що вона разом з сином перебуває в Україні, після чого батько мав можливість короткочасно спілкуватися із сином телефоном.

Посилається на те, що ОСОБА_6 не надавав своєї письмової згоди на виїзд дитини та на переїзд дитини на постійне місце проживання до України, а тому вважає, що ОСОБА_10 самостійно змінила місце проживання спільного малолітнього сина і визначила його нове місце проживання в Україні, чим порушує право дитини на належне батьківське виховання та право позивача брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини.

Отже, незаконне утримування неповнолітнього ОСОБА_13 відповідачкою на території України підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Італійською Республікою з 01 березня 2007 року.

За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

27.06.2022 ОСОБА_6 звернувся до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Італійської Республіки з заявою про повернення дитини. Міністерство юстиції України у своїй відповіді від 14.09.2022 повідомило, що мати ОСОБА_9 не проти мирного вирішення питання мирним шляхом, але відмовляється повертатися до Італії.

Через адвоката Елені Кортезе позивач постійно звертався до Міністерства юстиції Італійської Республіки з проханням надіслати листи Міністерству юстиції України та з`ясувати питання, чи прийняла мати пропозиції батька щодо повернення з сином до Італії, чи не змінила позицію, чи є якісь зміни у справі.

27.09.2022 ОСОБА_6 надав Міністерству юстиції України пояснення, в якому вказував, що він завжди піклувався про свою сім`ю, нічого не шкодував для ОСОБА_11 та ОСОБА_5 . Також вказував, що вони з ОСОБА_11 проживали з березня 2017 вдома у його батьків. Після того як ОСОБА_11 завагітніла, у грудні 2017, вони з ОСОБА_11 переїхали у окремий будинок у Паргелії, містечко поблизу ОСОБА_4 . З 01.03.2021 ОСОБА_11 переїхала без попереджень, забравши дитину у інше житло. Ще раз наголошував, що стосунки з ОСОБА_11 відносно спілкування з ОСОБА_5 врегульовані судом в м. Вібо ОСОБА_15 , який постановив спільну опіку на неповнолітнім ОСОБА_5 . Соціальні працівники муніципалітету в м. Тропея спостерігали за їхньою родиною заради блага дитини. Крім того, у поясненнях позивач зазначає, що не розуміє, як можна було вивезти ОСОБА_5 , тільки із за того, що ОСОБА_11 не подобалася його мама, чому ОСОБА_11 у своїх поясненнях розповідає про ті часи, коли вони ще жили з його батьками у 2017 році, адже всі звинувачення на адресу матері позивача є безпідставними, адже, з моменту розлучення, 2021, ОСОБА_11 більше не бачила її.

У даних поясненнях ОСОБА_6 зазначає, що після поверненні ОСОБА_11 та ОСОБА_5 у Італію, готовий прийняти їх з розпростертими обіймами. Якщо проблема лише у житлі, то він домовиться про оренду будинку, де вони зможуть жити з ОСОБА_5 , він буде піклуватися про них, поки ОСОБА_11 не знайде роботу.

Крім того, зазначає, що звернення до компетентних органів України 27.06.2022 в строк, який не перевищує одного року з дати приїзду дитини в Україну (15.05.2022) свідчить про те, що позивач згоди на зміну постійного місця проживання дитини не надавав, а тому відповідно до ст.ст.3, 4, 5 Конвенції 1980 року, утримання дитини в Україні відповідачем до цього часу без згоди позивача є незаконним, оскільки позивач позбавлений права як батько здійснювати піклування про сина.

Враховуючи описане вище, на підставі Конституції України, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», Закону України «Про міжнародні договори України», керуючись ст. ст. 4, 5, 175 ЦПК ОСОБА_2 просив задовольнити його позовні вимоги.

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_1 заперечила проти позовних вимог ОСОБА_16 , вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Доводи позивача щодо викрадення нею дитини та її незаконного утримання на території України спростовує тим, що за законодавством Італійської Республіки згода одного із батьків на вивезення дитини іншим за кордон не вимагається, а малолітній ОСОБА_17 є громадянином України та має постійне місце проживання в Україні. Дитина прижилася в новому середовищі, оскільки відвідує дитячий садок, забезпечена медичним супроводом, має друзів, свої захоплення, забезпечена належними матеріально-побутовими умовами. ОСОБА_1 має постійну роботу, а позивач з моменту їхнього переїзду в Україну жодної допомоги не надавав. Вважає, що оскільки з моменту переїзду малолітнього ОСОБА_13 в Україну минуло більше року, син прижився в новому середовищі, - до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 12 Конвенції. Примусова зміна нового способу і укладу життя дитини, місця проживання та складу родини зашкодить інтересам дитини, матиме для нього негативні наслідки.

Також відповідачка зазначила, що, перебуваючи в Італії потерпала від цькування та насильства з боку сім`ї позивача, з приводу чого вона двічі 01.03.2021 та 19.011.2022 - зверталася до місцевої поліції. Причиною їхнього переїзду в Україну стали неповага, приниження, погрози, зневажливий тиск на неї з боку позивача та його батьків і сестер, а також насильство щодо відповідачки, її сестри в присутності ОСОБА_5 . Вважає, що повернення ОСОБА_5 в Італію може створити для дитини нетерпиму обстановку, тому просить суд застосувати ст. 13 Конвенції як підставу для відмови у позові.

Посилаючись на норми внутрішнього та міжнародного права, просить відмовити в позові повністю, посилаючись на існування двох передбачених Конвенцією виключних підстав для цього дитина вже прижилася в своєму новому середовищі (ст. 12) та існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (ст. 13).

У відповіді на відзив позивач звернув увагу суду на те, що Конвенція не ставить питання про повернення дитини до місця її постійного проживання в залежність від її громадянства. Малолітній Маттео народився і постійно проживав на території Італії, а позивач здійснював опіку над ним. Відповідачка без згоди позивача перемістила дитину на територію України, чим порушила рішення суду ОСОБА_8 , яким затверджено угоду сторін щодо спільної опіки над неповнолітнім сином ОСОБА_3 . Внаслідок чого суд Катанзаро постановою від 17.06.2022 позбавив відповідачку батьківських прав. Позивач у термін менше року звернувся до відповідних органів з вимогою про повернення дитини, тому відсутні підстави досліджувати питання, чи прижився малолітній ОСОБА_5 у своєму новому середовищі. Окрім того, на території України триває війна, тому знаходження малолітнього ОСОБА_5 в Україні не може відповідати його найкращим інтересам. Твердження відповідачки про те, що повернення дитини в Італію створить для неї нестерпну обстановку, може завдати фізичної чи психічної шкоди є неспроможними, оскільки не стосуються предмету цього спору, оскільки таким предметом у цій справі є лише вимога про повернення дитини в порядку виконання державою Україна взятих на себе міжнародних зобов`язань.

Адвокатка Роскрут В.В., яка діє в інтересах громадянина Італії ОСОБА_2 , судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідачка та її представник, адвокат Лопух С.В., в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з мотивів, які наведені у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області Гура Т.Г. в судовому засіданні вказала, що висновків з приводу досліджуваного судом спору не готувала, так як це не входить до їхньої компетенції, будь яких заяв чи клопотань суду не подавала. Крім того, вказала, що з розмови із завідувачкою дошкільного закладу, який відвідує ОСОБА_13 , їй стало відомо, що хлопчик знайшов спільну мову з однолітками, непорозумінь немає, відповідачка є хорошою матір`ю.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що ОСОБА_2 з січня 2017 разом з ОСОБА_1 проживали у фактичних шлюбних відносинах, в період яких у них ІНФОРМАЦІЯ_1 в Італії, в м.Катандзаро, народився син ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з акту про народження №6/ НОМЕР_1 , виданим службою реєстрації цивільного стану м. Тропеа, Італія.

Матеріали справи свідчать, що 12.03.2021 сторони уклали угоду (приватне посилання) щодо опіки над неповнолітнім сином ОСОБА_3 , яка була подана до цивільного суду ОСОБА_8 .

Суд ОСОБА_8 (цивільний розділ) по закінченню судової кімнати, яка відбулася 10.09.2021, як наслідок продовження судового засідання, яке відбулося 14.07.2021, постановою затвердив порядок спільної опіки ОСОБА_2 та ОСОБА_7 над сином ОСОБА_3 . Поміж іншого, у пунктах 14-15 зазначеної постанови встановлено, що сторони зобов`язуються невідкладно повідомляти про будь-яку зміну місця проживання. ОСОБА_1 не зможе перенести своє місце проживання та місце проживання свого сина ОСОБА_5 без письмової згоди ОСОБА_2 .

Отже, стосунки між ОСОБА_18 та ОСОБА_7 щодо виховання, місця проживання, утримання їх неповнолітнього сина були врегульовані взаємною угодою, поданою і затвердженою судом. Після народження дитина проживала на території Італії, а відтак постійним місцем проживання (до моменту вивезення) було м. Tpoпea ( АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 подав офіційну скаргу до ОСОБА_19 , побоюючись за безпеку своєї дитини та за можливе міжнародне викрадення дітей, оскільки з 14.05.2022 він втратив зв`язок із ОСОБА_1 , яка зникла з його сином у невідомому напрямку.

19.05.2022 позивач через станцію карабінерів ОСОБА_4 подав скаргу-позов щодо розшуку ОСОБА_9 та свого сина ОСОБА_5 , у тому числі в міжнародні та поліцейські сили. Доповнюючи вказану скаргу, ОСОБА_12 подав позов проти ОСОБА_9 , у якому просив суд вжити всіх заходів, спрямованих на якнайшвидше повернення сина ОСОБА_3 до своєї родини та емоційного оточення.

Суд у справах неповнолітніх в м.Катандзаро у декреті (постанові) від 17.06.2022, ознайомившись з документами щодо неповнолітнього ОСОБА_13 , постановив позбавити ОСОБА_9 батьківської відповідальності (батьківських прав) щодо малолітнього сина ОСОБА_13 та передав над ним опіку ОСОБА_6 . Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_9 самостійно і не беручи до уваги думку батька, який має такі ж права і обов`язки, як і мати, порушила рішення суду в м.Вібо Валентії, зникнувши разом із своїм малолітнім сином, відвезла його до своєї країни походження, де ведуться жорсткі бойові дії, порушивши, таким чином, права батька та неповнолітнього на безперервні та збалансовані стосунки.

Отже, судом встановлено, що після зникнення дитини та відповідачки, позивач без жодних зволікань, вже 16.05.2022 звернувся до ОСОБА_14 , з вимогою про їхній розшук.

З дослідженого в судовому засіданні листування між ОСОБА_6 та Міністерством юстиції України встановлено, що ОСОБА_9 не проти вирішення питання мирним шляхом, але відмовляється повертатися до Італії.

Судом також встановлено, що наразі мати з дитиною проживають в Україні по АДРЕСА_2 . Крім ОСОБА_1 та ОСОБА_13 за вказаною вище адресою також проживають ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 (т.1 а.с.172-174). Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов, житловий будинок по АДРЕСА_2 , має загальну площу 92.2 кв.м., житлову 57,7 кв.м., житлово-побутові умови задовільні. (т.1 а.с.97.)

Довідкою № 232 від 18.05.2023, яка видана ТзОВ «УПГ-Інвест», встановлено факт працевлаштування відповідачки, а саме: ОСОБА_1 з 06.09.2022 працює обвалювальником тушок птиці в цеху механічної та ручної нарізки. Характеристика з місця роботи позитивна (т.1 а.с. 175-176).

Декларацією № 0001-8031-95А0 від 29.10.2022 та довідкою № 32 від 28.06.2023 підтверджено факт реєстрації ОСОБА_13 в сімейній медицині Ставчанської АЗПСМ з 29.10.2022.

З характеристика, яка надана вихованцю Ставчанського ЗДО ОСОБА_13 , слідує, що останній відвідує заклад з 19.04.2023. Зарекомендував себе доброю та життєрадісною дитиною, користується любов`ю та повагою від інших дітей, які відвідують групу. Добре запам`ятовує пісні, казки та вірші, відрізняється гарним розвитком мови та словниковим запасом.

З інформації про результати психологічного обстеження ОСОБА_13 , який проведено практичним психологом КУ «Чернівецький міський інклюзивно-ресурсний центр №1» встановлено, що емоційний стан хлопчика у нормі, визначається переважно позитивними характеристиками: дитина налаштована оптимістично, весела, активна, безтурботна. Адаптаційні механізми сприяють пристосуванню до нових умов. У склад своєї сім?ї хлопчик включив себе, матір та батька. Таким чином, психологом зроблено висновок, що емоційний стан дитини визначається ознаками, притаманними для дітей його віку, що є свідченням виважених виховних підходів та створення матір`ю необхідних умов життя (т.1 а.с.180).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 01.03.2021 написала до поліції заяву про фізичне та психологічне насильство щодо неї, вчинене ОСОБА_6 та його сім`єю. 31.03.2021 ОСОБА_1 відмовилася від позову, поданого проти ОСОБА_6 , який відмову прийняв, що підтверджується протоколом відмови від позову ( т.2 а.с. 51-52). Також ОСОБА_1 прийнято відмову ОСОБА_6 від позову, поданого проти неї (т.2 а.с.53-54).

Крім того, 19.12.2021 ОСОБА_1 звернулася з усним позовом до Калабрійського легіону Карабінерів дільниця м.Тропеа, в якому повідомила, що в рамках кримінального провадження №137/2021 RGVG, судом ОСОБА_24 ухвалено постанову про розподіл опіки над дитиною з переважним проживанням у помешканні матері, надавши батькові право бачитися з ним і забирати його до себе по понеділках, середах та п`ятницях кожного тижня з 11 год по 17 год. Не заважаючи на вказану постанову, ОСОБА_6 неодноразової її порушував, у зв`язку із чим ОСОБА_1 подала позов до партнера за невиконання наказу судді та за будь які інші правопорушення, які можна виявити.

ОСОБА_1 в судовому засіданні під присягою свідка надала наступні пояснення. З моменту народження сина ОСОБА_5 сторони проживали у будинку батьків позивача і з цього моменту постійно виникали конфліктні ситуації. Після важких пологів і в період відновлення фізичного здоров`я відповідачка жила під постійним контролем зі сторони батьків позивача, які морально тиснули на неї, принижували честь та гідність, маніпулювати тим, що ОСОБА_1 не в змозі самостійно забезпечити дитину. Відповідачка неодноразово зверталася до поліції по захист її порушених прав. Постійні погрози та судові тяжби створювали емоційне напруження для ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_5 , що і стало поштовхом для повернення в Україну. Після приїзду додому вона стала почувати себе спокійно. ОСОБА_2 наразі матеріальної допомоги не надає, під час телефонних розмов цькує та принижує відповідачку. Дитина не виявляє бажання до спілкування з батьком. Позивач є конфліктною людиною, у зв`язку із чим у матері виникають переживання за безпеку дитини. Повернення до Італії буде стресом для ОСОБА_5 , оскільки нездорова психологічна атмосфера в родині батька не дасть нормального підґрунтя для повноцінного розвитку дитини. ОСОБА_2 підіймав руку на відповідачку в присутності сина, не прислухався до її думки. ОСОБА_1 також вказала, що подала заяву про розірвання договору про опіку дитини, але не дочекалася на її розгляд, оскільки на неї постійно тиснули і вона змушена була виїхати в Україну.

ОСОБА_25 в судовому засіданні під присягою свідка надав наступні пояснення. З відповідачкою перебуває у родинних стосунках, та як остання є рідною сестрою його дружини. З позивачем познайомився у 2019 році коли гостював в Італії. Вказав, що був свідком коли ОСОБА_1 намагалася розмовляти з ОСОБА_5 українською мовою, що спричинило шквал незадоволення зі сторони батьків позивача, які цькували відповідачку за такі дії і наполягали, щоб з їхнім онуком спілкувалися лише італійською мовою. Наразі ОСОБА_5 та ОСОБА_11 проживають разом з ними. ОСОБА_26 в садок, добре володіє українською мовою та не дуже радіє телефонним дзвінкам батька, а іноді ОСОБА_11 заставляє його розмовляти з ОСОБА_27 . Наразі дитина адаптувалася до нових умов проживання і повернення до Італії може створити для племінника стресову ситуацію.

Щодо письмових пояснень ОСОБА_28 , що містяться в матеріалах справи, яку сторона відповідача просила допитати в якості свідка, однак не змогла забезпечити її явку до суду чи організувати відеоконференцію із нею, суд зазначає наступне.

Статтями 9093 ЦПК України встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи.

Відповідно до ч. ч.2, 3 ст.67 ЦПК України, свідок зобов`язаний з`явитися до суду за викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд.

Надання показань свідків шляхом подачі письмових заяв не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання свідкам стосовно обставин справи, оскільки відповідно до п.2 ч.1 ст.43 ЦПК учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

Таким чином, суду не бере до уваги письмові покази свідка ОСОБА_28 , які підписані за допомогою накладання електронного підпису через портал «ДІЯ», оскільки такого порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством не передбачено.

Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями частини першої статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їхнього постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеної 25 жовтня 1980 року в м.Гаага (далі Конвенція 1980 року, Гаазька Конвенція), до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року №3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».

Згідно із ст. 11 Конвенції 1980 року судові й адміністративні органи Договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей, тобто Гаазька Конвенція спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.

Якщо відповідні судові або адміністративні органи не досягли ніякого рішення протягом шести тижнів із дати початку процедур, заявник або Центральний орган запитуваної держави за власною ініціативою або на прохання Центрального органу держави, що запитує, мають право просити про надання їм пояснень про причини затримки. Якщо відповідь отримана Центральним органом запитуваної держави, такий орган передає відповідь Центральному органові держави, що запитує, або заявнику.

Згідно зі статтями 1, 2 Конвенції 1980 року цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують найшвидші процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

У частині другій статті 3 Конвенції 1980 року передбачено, що права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті Конвенції 1980 року охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції 1980 року переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримування дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.

Конвенція 1980 року застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років. (ст. 4 Гаазької конвенції).

Відповідно до статті 12 Конвенції 1980 року якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулась зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Інтерес дитини в тому, щоб не бути вивезеною зі свого постійного місця проживання без достатніх гарантій стабільності в нових умовах, поступається перед основним інтересом будь-якої особи не бути підданій фізичній або психологічній загрозі або поміщеній в нетерпиму обстановку.

Під правами піклування розуміються відповідні повноваження, що виникають на підставі законодавчого акта, рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що тягне юридичні наслідки. Права піклування включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права доступу включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання.

Право піклування в контексті Гаазької конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Гаазької конвенції.

У Конвенції 1980 року міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких, якщо минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, суд, незважаючи на положення частини першої статті 12, має право відмовити в поверненні дитини до постійного місця проживання: якщо у заявника на момент переміщення або утримання відсутнє право піклування стосовно дитини, яке виникло на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави, або якщо таке право піклування не порушене (стаття 3); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (частина друга статті 12); особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування (пункт «а» частини першої статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20).

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція 1980 року покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

При цьому відповідно до статті 19 Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції щодо повернення дитини, не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.

У постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14 викладений висновок щодо застосування статей 3, 12, 13, 20 Конвенції 1980 року за аналогічних обставин справи.

Так, вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до статті 3, частини першої статті 12 Конвенції 1980 року повинні насамперед встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергову увагу приділяють якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09, рішення від 26 листопада 2013 року, зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами.

Стаття 8 Конвенції 1980 року покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції 1980 року, а також намірам та меті Конвенції 1980 року. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди насамперед повинні враховувати, що частина перша статті 13 Конвенції покладає обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.

У рішенні в справі «Сатановська та Роджерс проти України», заява № 12354/19, ЄСПЛ вказав, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Відмова врахувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13, 20 Гаазької конвенції, і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 ЄКПЛ, а також меті та завданню Гаазької конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, що не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які треба тлумачити вузько. Це також дозволить ЄСПЛ, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд.

У цій справі судом встановлено, що позивач ОСОБА_6 батько малолітнього ОСОБА_29 після втрати зв`язку із сином 14.05.2022 вже 16.05.2022 звернувся до місцевої поліції із заявою про викрадення неповнолітніх. До моменту зникнення ОСОБА_29 позивач мав право піклування щодо свого малолітнього сина, яке підтверджується угодою, затвердженою судом ОСОБА_8 14.07.2021, що не заперечується відповідачкою. Право піклування щодо малолітнього ОСОБА_29 позивач здійснював, зокрема: проводив із сином дозвілля, спільні прогулянки, сплачував аліменти, купував іграшки, тощо. Дозвіл не зміну місця проживання свого сина ОСОБА_29 чи переміщення його через кордон в Україну позивач не надавав.

Також відповідачкою не доведено існування ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, з огляду на наступне. Як у відповідачки, так і в позивача були звернення в поліцію Італії з приводу взаємних образ. Зокрема ОСОБА_1 01.03.2021 написала до поліції заяву про фізичне та психологічне насильство щодо неї, вчинене ОСОБА_6 та його сім`єю. Однак вже 31.03.2021 ОСОБА_1 відмовилася від позову, поданого проти ОСОБА_6 , який відмову прийняв, що підтверджується протоколом відмови від позову (т.2 а.с. 51-52). Також ОСОБА_1 прийнято відмову ОСОБА_6 від позову, поданого проти неї (т.2 а.с.53-54). Окрім того, відповідачка 19.12.2021 звернулася з усним позовом до Калабрійського легіону Карабінерів дільниця м.Тропеа, в якому повідомила, що ОСОБА_6 постанову про розподіл опіки над дитиною неодноразово порушував, у зв`язку із чим ОСОБА_1 подала позов до партнера за невиконання наказу судді та за будь які інші правопорушення, які можна виявити. Існування інших звернень у поліцію відповідачка не довела. Матеріалами справи не підтверджується вчинення позивачем щодо свого сина ОСОБА_29 будь-яких неналежних чи насильницьких дій. Тому наразі відсутні підстави для суду зробити висновок, що повернення малолітнього ОСОБА_29 в Італію створить для нього нетерпиму обстановку.

Окрім того, з 24.02.2022 триває відкритий воєнний напад Росії на Україну, ракетним обстрілам піддаються навіть західні регіони України, часто лунають сигнали повітряних тривог, всіх особам рекомендується переміщуватися в укриття, в тому числі і вихованням ДНЗ, періодично зникає електропостачання. Ця обставина у її взаємозв`язку з іншими обставинами, які були описані вище, дає підстави суду зробити висновок, що найкращим інтересам малолітнього ОСОБА_29 буде відповідати його повернення до Республіки Італія.

Таким чином, ініційований батьком спір про повернення дитини та досліджені судом письмові докази свідчать про його прагнення до здійснення піклування і реалізації своїх батьківських прав відносно малолітньої дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не доведено наявності виняткових підстав для відмови у поверненні дитини до Італії, передбачених статтями 12, 13, 20 Конвенції 1980 року.

Твердження відповідачки про те, що малолітній ОСОБА_5 має зареєстроване місце проживання разом з матір`ю в Україні не може бути підставою для відмови у поверненні дитини до місця свого постійного проживання на підставі Конвенції 1980 року. Наявність у малолітнього Маттео громадянства України не може бути аргументом задля неповернення дитини до держави її постійного проживання (до моменту незаконного переміщення), оскільки ані громадянство батьків, ані громадянство дитини не має вирішального значення при розгляді цього спору.

Крім того, відповідачка не надала належних та допустимих доказів того, що повернення дитини до держави її постійного місця проживання, спілкування з родичами, вивчення культури та мови країни походження може заподіяти дитині фізичної або психологічної шкоди.

Утримання дитини на території України матір`ю за відсутності згоди батька є незаконним, порушує права батька на піклування, на участь у вихованні дитини.

Оцінюючи обставини у сукупності, судом встановлена наявність умов визначених у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема: Італія є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення місця проживання дитини; дії щодо утримування дитини в Україні порушують права піклування позивача ОСОБА_6 , оскільки батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок переміщення та подальшого знаходження дитини в Україні; позивач здійснював права на опіку до переміщення дитини та здійснював би такі права, якби не переміщення; дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року (до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей»), тобто до моменту переміщення дитини на територію України без згоди позивача); малолітній ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не досяг 16-річного віку.

Отже, наявні підстави, за яких держава Україна, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання.

Суд звертає увагу, що предметом цього позову є виключно повернення малолітньої дитини в порядку виконання державою Україна взятих на себе зобов`язань.

Під час розгляду питання про повернення дитини до держави її походження не вирішується питання встановлення особи, котрій у майбутньому буде надано право піклування про дитину. По суті питання про піклування та надання одному або обом батькам опікунських прав належить до юрисдикції компетентних органів тієї держави, на території якої дитина мала постійне місце проживання, допоки не була переміщена (статті 16, 19 Гаазької Конвенції).

Беручи до уваги якнайкращі інтереси дитини, оцінюючи надані сторонами докази в їхній сукупності, зважаючи на інтереси сторін у справі, встановивши, що дитина з моменту народження до її переміщення на територію України постійно проживала в Італії, а також те, що утримання дитини на території України порушує право батька на піклування про дитину, а відповідачка не навела достатніх підстав для відмови у поверненні дитини та не підтвердила їх належними, допустимими та достатніми доказами, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову та повернення малолітньої дитини до Італії .

При цьому, суд вважає визначальним дотримання сторонами спору вимог Гаазької Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», у відповідності до положень якої заявлено позов.

Згідно положень ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем не заявлено вимого про відшкодування судових витрат.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Рішеннями Європейського суду з прав людини, статтями 4-7, 10-12, 76-81, 141, 263-268 ЦПК України, - суд

УХВАЛИВ :

Позов громадянина республіки Італія ОСОБА_30 до ОСОБА_31 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки та піклування Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про забезпечення повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки - задовольнити.

Визнати незаконним утримування на території України малолітньої дитини ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вивезеної з Італійської Республіки.

Зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повернути малолітню дитину ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання у Італійську Республіку за адресою проживання батька дитини: АДРЕСА_3 .

У разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , передати малолітнього ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьку дитини ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , для забезпечення повернення дитини на територію Італійської Республіки.

Покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Італійської Республіки, на позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 11.09.2023.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа орган опіки та піклування Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, місце знаходження с.Ставчани вул.Головна,52 Чернівецького району Чернівецької області, .

Суддя Кіцманського

районного суду Василь Скорейко