ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року

м. Харків

справа № 953/2985/22

провадження № 22-ц/818/1344/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Тичкової О.Ю.,

суддів Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 травня 2023 року у складі судді Колесник С.А.

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про відшкодування шкоди, в якій просив стягнути з відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь позивача завдану шкоду в розмірі 59 263,38 грн, стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн та судові витрати.

Позовна заява обґрунтована тим, що 09.10.2022 о 14:30 год. водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Caddy» д/н НОМЕР_1 по вул. Клочківській буд. 188 в м. Харкові, не обрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2110» д/н НОМЕР_2 , що належав позивачу, внаслідок чого також сталось зіткнення з автомобілем «Peugeot Boxer» д/н НОМЕР_3 , який рухався попереду. Зазначеними діями ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 12.1, 13.1 ПДР України. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.11.2021 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу. Згідно Звіту № 431/2021 про оцінку автомобіля «ВАЗ 21101» д/н НОМЕР_2 , вартість заподіяного позивачу матеріального збитку складає 59 263,38 грн. Відповідальність відповідача ОСОБА_2 на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ПАТ «СГ Ю.БІ-АЙ-КООП», яке на даний час припинило членство в МТСБУ та знаходиться в стані ліквідації, у зв`язку з чим він має право на звернення за даним позовом саме до МТСБУ. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн, яка полягає у неприємних спогадах, страх, негативних емоціях та переживаннях, погіршенні життєвих зв`язків та матеріального добробуту.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 16.05.2023 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень та на користь держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 гривень.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами підстави звернення до ПАТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» з вимогами про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, а тому не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з ПАТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» матеріальної шкоди в розмірі 59 263 грн. 38 коп. Позовні вимоги у частині стягнення моральної шкоди суд вважав обґрунтованими, розумними і справедливими.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення змінити та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова група Ю.БІ.АЙ-КООП» спричиненої матеріальної шкоди на суму 59263 грн 38коп, відмовити у стягненні з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України витрат на правову допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень. В іншій частині залишити без змін

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом проігноровано інформацію МТСБУ яка мається в матеріалах справи, що відповідальність ОСОБА_2 застраховано ПАТ СГ Ю.БІ.АЙ-КООП яке на даний час припинило членство в МТСБУ та знаходиться в стані ліквідації. Таким чином підхід за якого потерпілий в будь-якому випадку повинен звернутися із заявою до страхової компанії, в якої застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди вважаю не розрахований на ті випадки, коли страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ, перебуває в стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності. У перелічених випадках підхід за якого потерпілий в будь-якому випадку повинен звернутися із заявою до страхової компанії є несправедливим.

Скаржник зауважив, що можливо вважати, що навіть у разі пропуску потерпілою особою строку, встановленого у статті 37 Закону № 1961 IV, остання вправі звернутися із позовом про відшкодування майнової шкоди, завданої у ДТП, в судовому порядку безпосередньо до страховика, у разі, якщо розмір завданої шкоди не перевищує ліміт страхового відшкодування, за наявності поважних причин несвоєчасного звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування зважаючи і на те, що відсутня відмова страховика у здійсненні виплати з підстав недотримання строку звернення.

Апелянт зазначив, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 29.10.2021 о 14:30 год. ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Caddy» д/н НОМЕР_1 по вул. Клочківській буд. 188 в м. Харкові не обрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ 2110» д/н НОМЕР_2 , належного позивачу, внаслідок чого сталось зіткнення з автомобілем «Peugeot Boxer» д/н НОМЕР_3 , який рухався попереду, чим порушив вимоги п.п. 12.1, 13.1 ПДР України. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.11.2021 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на суму 850,00 грн. (а.с. 4).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

На момент вчинення ДТП 29.10.2021 цивільно-правова відповідальність автомобіля «Volkswagen Caddy» д/н НОМЕР_1 була застрахована в ПАТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» страховий поліс ЕР 202255977, що підтверджується роздруківкою витягу з ЄЦЮД МТСБУ (а.с. 83).

Відомості про те, що позивач ОСОБА_1 звертався до ПАТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 29.10.2021 в матеріалах справи відсутні.

Так само як і відсутні будь-які докази того, що позивач звернувся до ПАТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» із заявою про виплату страхового відшкодування за полісом ЕР 202255977, який був чинним станом на 29.10.2021, тобто на дату настання дорожньо-транспортної пригоди.

Відмовляючи Позивачу в стягненні матеріальної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, що після ДТП позивач письмово звертався до ПАТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» з повідомленням про страховий випадок. Відсутні докази й щодо виплати ОСОБА_1 страховою компанією ПАТ «СГ «Ю.БІ.АЙ-КООП» страхового відшкодування, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність на момент ДТП власника транспортного засобу «Volkswagen Caddy» д/н НОМЕР_1 ОСОБА_2 . Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі -ЦК) України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Щодо доводів апелянта з приводу того, що ПАТ СГ Ю.БІ.АЙ-КООП на даний час припинило членство в МТСБУ та знаходиться в стані ліквідації, колегія суддів зазначає, що згідно п 20.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки по договорах обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки, для виконання яких у страховика, який ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами МТСБУ.

Пунктом 41.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно п. 51.7 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі ліквідації страховика або визнання його банкрутом страховик зобов`язаний передати до МТСБУ всі матеріали щодо укладених ним договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, діючим законодавством, рішеннями МТСБУ врегульований порядок отримання відшкодування потерпілим шкоди, спричиненої особою, що застрахувала свою цивільну відповідальність, навіть у разі ліквідації та/або банкрутства страховика.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

За таких обставин належним відповідачем у справі повинен бути ліквідатор ПАТ СГ Ю.БІ.АЙ-КООП.

Щодо доводів апелянта про помилково стягнення витрат на правничу допомогу колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, адже положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до положень статті 27 Закону № 5076-VI до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

В матеріалах справи на підтвердження повноважень представника МТСБУ містяться копії наступних документів: договір № 4.1/12-10/2021 від 12.10.2021 про надання послуг в сфері права; довіреність № 6-01/126 від 21.12.2021; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; посвідчення адвоката; додаткова угода до Договору про надання послуг в сфері права № 4.1/12-10/2021 від 12.10.2021; додаткова угода № 842 до Договору про надання послуг в сфері права № 4.1/12-10/2021 від 12.10.2021 (а.с.72-81, 172-179).

Так, Договором №4.1/12-10/2021 про надання послуг в сфері права передбачено порядок та розмір оплати.

Окрім цього, відповідно до п. 1 додаткової угоди № 842 до Договору про надання послуг в сфері права № 4.1/12-10/2021 від 12.10.2021 замовником (МТСБУ) передано, а виконавцем (адвокатом Процем А.В., як представником Адвокатського об`єднання «ІНС.ЛОУ ГРУП») прийнято завдання на ведення від імені Замовника справи № 3445/22 (80754) за позовом ОСОБА_1 до відповідачів МТСБУ та ОСОБА_2 , вартість послуг 2 000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку, дії, бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Враховуючи вищевикладене з урахуванням виконаної адвокатом роботи, застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з позивача на користь МТСБУ витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн..

Таким чином, доводи апеляційної скарги є такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, наданих позивачем доказах, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

За правилами, передбаченими пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2023 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук