ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/7478/21 Номер провадження 22-ц/814/3413/23Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л.В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання: Андрейко Я.Г., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання транзакції щодо переказу коштів незаконними, зобов`язання відновлення на рахунку грошових коштів, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому (із врахуванням заяви про зміну предмету позову від 15.02.2022 року) просила: - визнати транзакції щодо переказу/списання коштів з рахунків ОСОБА_1 НОМЕР_1 договір SAMDNWFC7 від 19.11.2015 в розмірі 804,00 грн., з яких комісія 4,00 грн, а також з рахунку UA0953839 договір SAMDN7767 від 06.05.2005 в розмірі 824 грн., з яких комісія 24 грн., в розмірі 618 грн., з яких комісія 18 грн, в розмірі 10200 грн., незаконними; - зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити на рахунку ОСОБА_1 на рахунку НОМЕР_2 договір SAMDN7767 від 06.05.2005 грошові кошти в розмірі 11642,00 грн. та на рахунку НОМЕР_1 договір SAMDNWFC7 від 19.11.2015 грошові кошти в розмірі 804,00 грн.; - стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 6000,00 грн; - стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та має відкриті рахунки.

08.06.2021 року шляхом вчинення незаконних дій невідомими особами було зроблено дублікат сім-карти позивача ( НОМЕР_3 ) оператора мобільного зв`язку «Водафон». Вказаний номер телефон був фінансовим номером позивача.

08.06.202021 з її карткового рахунку НОМЕР_1 договір SAMDNWFC7 від 19.11.2015 було незаконно списано/перераховано грошові кошти в розмірі 804,00 грн., з яких комісія 4,00 грн, а також з рахунку НОМЕР_2 договір SAMDN776 від 06.05.2005 незаконно списано/перераховано грошові в розмірі 824 грн., з яких комісія 24 грн., в розмірі 618 грн., з яких комісія 18 грн, в розмірі 10200 грн.

Відправниками платежу, здійсненого з рахунку позивача (договір SAMDN776) є ОСОБА_2 .

В зв`язку з тим, що позивач розрядження про списання коштів не давала, будь яких дій, що могли би призвести до списання грошових коштів не вчиняла, то вона звернулась за телефоном гарячої лінії «ПриватБанку» з вимогою заблокувати картки, відкриті на її ім`я, та повідомила про факт шахрайства.

Позивач будь-яких платіжних доручень не складала та не скеровувала їх відповідачеві ні у паперовому вигляді, ні у електронному з використанням електронної системи «Приват24» або будь-якої іншої клієнтської системи банку.

Позивач також звернулась з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення до поліції, де вона визнана потерпілою.

Крім того, позивач звернулася до відповідача з письмовою вимогою щодо повернення безпідставно списаних грошових коштів, призначення та проведення службового розслідування за фактом несанкціонованого списання з її рахунків коштів. Проте, відповідачем не вирішено спір, який виник між ними.

Оскільки мав місце факт несанкціонованого списання з її рахунку грошових коштів, а банк покладені обов`язки не виконав, чим порушив її право, тому вона вимушена звернутися до суду.

Окрім матеріальної шкоди неправомірними діями відповідача їй було завдано і моральну шкоду, оскільки було порушено нормальний спосіб її життя, були списані з кредитного рахунку кошти, а тому вона була змушена вживати заходи, щоб не нараховувалися відсотки. Завдану моральну шкоду вона оцінює у 6 000 гривень.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання транзакції щодо переказу коштів незаконними, зобов`язання відновлення на рахунку грошових коштів, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 11642,00 грн. шляхом відновлення їх на рахунку НОМЕР_2 договір SAMDN7767 від 06.05.2005 та грошові кошти в розмірі 804,00 грн. на рахунку НОМЕР_1 договір SAMDNWFC7 від 19.11.2015.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн., всього 5454 грн.

Із рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2023 року не погодилася представник АТ КБ «ПриватБанк», подавши апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк».

На підтвердження своєї позиції скаржник посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги доказ у справі, поданий стороною позивача, - лист ПрАТ «ВФ Україна» від 15.06.2022 року за №GP-22-044554, в якому на адвокатський запит повідомлено, що 08.06.2021 року о 19:18 та 19:58 по абонентському номеру НОМЕР_3 здійснена віддалено заміна сім-карти, проте ухвалою суду від 22.03.2022 року було закрито підготовче провадження у справі. Відтак, апелянт вважає, що сторона відповідача була позбавлена можливості оцінити даний доказ та надати свої пояснення щодо його належності.

Крім того, апелянт вказує, що у позивача було достатньо часу для звернення до АТ КБ «ПриватБанк» з повідомленням про втрату доступу до фінансового телефону, та до телекомунікаційної компанії з повідомленням про дії, які абонент не проводив з його сім-карткою, однак позивач звернулася до Банку лише після проведених фінансових операцій на її рахунках.

Скаржник також стверджує, що до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення банком правил проведення розрахункових операцій а процесі переказу грошових коштів з карткового рахунку, відповідно саме позивач має нести відповідальність за здійснення платіжних операцій, підстави для звільнення її від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання Умов та Правил надання банківських послуг відповідача, відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач, посилаючись на те, що грошові кошти з рахунку ОСОБА_1 , а також кредитні кошти банку, були списані без її відома, а АТ КБ «ПриватБанк» не було вчинено жодних дій, спрямованих на встановлення фактичних обставин списання коштів з карткових рахунків позивача, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції залишити без змін, просив стягнути 2000,00 грн витрат на правничу допомогу у зв`язку із поданням відзиву на апеляційну скаргу.

Судове засідання проводилось в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Від представника ОСОБА_1 - адвоката Косточки С.О. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Представник апелянта - адвокат Озірська В.С. - брала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається із матеріалів справи, що в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Косточка Л.В. має рахунок НОМЕР_1 за договором SAMDNWFC7 від 19.11.2015 та рахунок НОМЕР_2 за договором SAMDN7767 від 06.05.2005, що підтверджується відповідними виписками АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 51,52).

У період 08.06.2021-09.06.2021 року невстановленими особами було здійснено несанкціоноване перерахування коштів ОСОБА_1 з рахунку НОМЕР_1 договір SAMDNWFC7 від 19.11.2015 в розмірі 804,00 грн., з яких комісія 4,00 грн, а також з рахунку UA0953839 договір SAMDN7767 від 06.05.2005 в розмірі 824 грн., з яких комісія 24 грн., в розмірі 618 грн., з яких комісія 18 грн, в розмірі 10200 грн.

Відповідно до квитанції № 0.0..1 від 09.06.2021 про перерахунок 800 грн. та квитанції № 0.0..1 від 09.06.2021 про перерахунок 600 грн. відправником платежів є ОСОБА_2 , яка здійснила платіж з рахунку позивача за договором SAMDN7767 від 06.05.2005 (а.с. 10, 11).

Згідно листа ПрАТ «ВФ Україна» від 15.06.2022 року за № GP-22-04554 на адвокатський запит повідомлено, що 08.06.2021 о 19.18 та 19.58 по абонентському номеру НОМЕР_3 здійснена віддалено заміна Сім-карти (а.с. 95).

При цьому, номер телефону НОМЕР_4 на дату 08.06.2021 року використовувався позивачем як фінансовий номер, що не оспорюється відповідачем.

17.06.2021 року позивач звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про повернення безпідставно списаних з її рахунків грошових коштів, призначення та проведення службового розслідування з метою з`ясування питання, яким чином без вчинення ОСОБА_1 дій, було списано грошові кошти з її рахунків сумі 12446 грн. та просила не нараховувати відсотки та штрафні санкції за кредитним договором SAMDN7767 від 06.05.2005 (а.с.14-15).

Проте листом від 19.07.2021 № 20.1.0.0.0/7-210624/ НОМЕР_5 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомлено позивача, що її звернення знаходиться в роботі (а.с. 16).

На підставі заяви позивача 11.06.2021 року Полтавське районне управління поліції ГУНП в Полтавській області за фактом крадіжки коштів ОСОБА_1 було порушено кримінальне провадження № 0000562 за ч. 1 ст. 185 КК України, що підтверджується витягом з ЄДРДР (а.с.12). ОСОБА_1 у зазначеному кримінальному провадженні було визнана потерпілою.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» у частині зобов`язання останнього повернути ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 11642,00 грн та грошові кошти в розмірі 804,00 шляхом відновлення їх на відповідних рахунках, суд першої інстанції виходив з того, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки з рахунків позивача списання коштів було вчинено відповідачем незаконно, позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання транзакцій щодо переказу/списання коштів з рахунку ОСОБА_1 на інший рахунок незаконними є безпідставною і задоволенню не підлягає зважаючи на те, що визнання судом транзакцій щодо переказу з належного ОСОБА_1 рахунку на інший рахунок грошових коштів незаконними не має своїм наслідком повернення безпідставно списаних коштів, тому ці позовні вимоги не відповідають ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги про відшкодування моральної шкоди, місцевий суд виходив з того, що з урахування положень ст. 611 ЦК України, в даному випадку правовідносини сторін виникли із договору надання банківських послуг, яким не передбачено, що у разі порушення зобов`язання, сторона, яка винна у порушенні зобов`язання повинна відшкодувати іншій стороні моральну шкоду, з огляду на що відсутні підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Частиною 1 ст. 1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження.

Частиною 2 згаданої статті встановлено, що грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

В судовому засіданні доведено, що позивач не вчиняла розрядження щодо списання/перерахунку коштів, та будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з її рахунків.

Статтею 1073 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 3 ст. 1092 ЦК України передбачено, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

У відповідності до ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Правила платіжних систем мають передбачати відповідальність за порушення цих вимог з урахуванням вимог законодавства України.

Відповідно до частин сьомої, восьмої, дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010 року № 223, емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.01.2018 року (справа №202/10128/14-ц), від 20.11.2019 року (справа №577/4224/16-ц).

Суд відхиляє доводи апелянта щодо того, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги лист ПрАТ «ВФ Україна» від 15.06.2022 року за №GP-22-044554 після закриття підготовчого провадження, з тих підстав, що позивачем було обґрунтовано необхідність подання даного доказу вже після закриття підготовчого провадження. Крім того, суд бере до уваги те, що позивачем було подано заяву про надання доказів, в якій було заявлено клопотання про поновлення строку на подання доказів. Позивач обґрунтовував таку необхідність тим, що відповідачем у відзиві було зазначено, що позивач повинен нести відповідальність за здійснення платіжних операцій, адже оспорювані платіжні операції були вчинені, зокрема, з ідентифікаційного електронного платіжного засобу та користувача. Відтак, у позивача виникла необхідність доведення відсутності своєї вини.

Суд не бере до уваги доводи апелянта про те, що у позивача було достатньо часу для звернення до АТ КБ «ПриватБанк» з повідомленням про втрату доступу до фінансового телефону, та до телекомунікаційної компанії з повідомленням про дії, які абонент не проводив з його сім-карткою, однак позивач звернулася до Банку лише після проведених фінансових операцій на її рахунках, зважаючи на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач не вчиняла дії, спрямовані на списання чи перерахунок коштів з її карткового рахунку, невідкладно повідомила банк про здійснення платіжних операцій, які нею не виконувалися, а відповідач не надав докази на підтвердження вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, та не вчинив дій щодо зупинення здійснення операцій.

Щодо аргументу скаржника про те, що до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення банком правил проведення розрахункових операцій в процесі переказу грошових коштів з карткового рахунку, відповідно саме позивач має нести відповідальність за здійснення платіжних операцій, підстави для звільнення її від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання Умов та Правил надання банківських послуг відповідача, відсутні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 32.1, 32.7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18) та постанові Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №577/4224/16-ц.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення суде першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, а тому суд їх відхиляє.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

На підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції, враховуючи вищевказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку позивача, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели та/або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні апеляційної скарги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - відмовити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 05 вересня 2023 року.

Головуючий суддя : _________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.Ю. Кузнєцова ______________ С.А. Гальонкін