справа № 359/6713/18 головуючий у суді І інстанції Журавський В.В.
провадження № 22-ц/824/7384/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Лідія Євгенівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміну черговості права на спадкування та визнання права власності на частку в спадковому майні,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила встановити факт, що ОСОБА_2 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з осені 2000 року по 09 квітня 2018 року; змінити черговість одержання права на спадкування для ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , включивши її до кола спадкоємців першої черги за законом; визнати спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_4 садовий будинок АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на частину садового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки площею 0,12 га з цільовим призначенням ведення садівництва, кадастровий номер :03:004:0116.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Позивач проживала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу починаючи з жовтня 2000 року. Протягом майже 18 років ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вели спільне господарство, піклувалися один про одного, разом відвідували своїх друзів та родичів, їздили на відпочинок, вважали себе чоловіком і дружиною, мали спільний бюджет, яким спільно розпоряджалися, оплачували комунальні послуги, купували необхідні продукти, одяг, предмети побуту, меблі у квартиру та побутову техніку, медикаменти для ОСОБА_4 , так як він мав постійну потребу в ліках через хронічні захворювання. ОСОБА_2 була зареєстрована за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_4 . Позивач весь час, особливо протягом останніх десяти років у період загострення хвороб здійснювала догляд за ОСОБА_4 , робила медичні маніпуляції, так як є медичним працівником за фахом, оскільки через надмірну вагу та численні захворювання, а саме: гіпертонію, цукровий діабет, ішемічну хворобу серця, стенокардію, атеросклеротичний кардіосклероз, остеоартроз, він не міг себе обслуговувати, часто не міг сам пересуватись, тому потребував сторонньої допомоги. Вказані хронічні хвороби супроводжували ОСОБА_4 протягом всього життя та змушували періодично лікуватись стаціонарно в лікарнях. Позивач весь час піклувалася та здійснювала догляд за ОСОБА_4 , здійснила за свої кошти його поховання. Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах позивач та ОСОБА_4 за спільні кошти та спільною працею добудували садовий будинок АДРЕСА_1 . Даний садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,12 га з цільовим призначенням для ведення садівництва з кадастровим номером :03:004:0116.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Вирішено встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 31 серпня 2004 року по 09 квітня 2018 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує про те, що встановлення факту спільного сумісного проживання позивачки разом із ОСОБА_4 не породжує у неї жодних прав та обов`язків, що є в свою чергу підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі. Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 «апеляційний суд, даючи оцінку показам свідків зі сторони позивача на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період, суд першої інстанції помилково взяв їх до уваги, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін. Отже, покази допитаних свідків щодо відносин сторін до встановленого судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на думку колегії суддів, не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю». Позивачу необхідно було надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. У справі № 522/25049/16-ц Верховний Суд зазначив, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, наявність спільних фотографій, спільне проживання самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом певного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Однак, суд першої інстанції не взяв до уваги, що пояснення свідків позивача носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін. Проте, проживання осіб за однією адресою не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю. Свідки позивача не змогли чітко та переконливо підтвердити наявності у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Покази свідків позивача, як доказову базу по справі слід сприймати критично, з огляду на те, що вказані покази були неповні. Таким чином, покази вказаних свідків про проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 31 серпня 2004 року по 09 квітня 2008 року є більше припущенням ніж доведеним фактом. Натомість, свідки відповідача підтвердили, що ОСОБА_4 був в шлюбі з іншою жінкою, потім він розлучився, а ОСОБА_2 доводилась йому лише «квартиранткою», яка виконувала певні роботи по господарству. При цьому, у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був відсутній спільний бюджет, вони спільно не купували майно для спільного користування, вони не брали участі спільно у витратах на утримання житла, не проводили спільно ремонтні роботи, взаємна допомога ними не надавалася один одному, не було у них ніяких ні усних, ні письмових домовленостей про порядок користування тим чи іншим майном, так як це було абсолютно чужі один одному люди, які не були сім`єю Крім того, чинним законодавством України прямо встановлена заборона перебувати одночасно у декількох шлюбних відносинах. При цьому, позивач по справі, ОСОБА_2 , не надала суду жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі із іншою особою саме за той період часу, що вона просить суд встановити факт проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 . Відповідач вважає, що дії ОСОБА_2 направлені виключно на те, щоб заволодіти квартирою після смерті сина, до якої вона не має ніякого відношення. З огляду на вищевикладене, відповідач стверджує, що ОСОБА_2 не проживала однією сім`єю з його сином без реєстрації шлюбу, вони не були пов`язані спільним побутом, не мали спільного бюджету, не вели спільне господарство, не мали взаємних прав та обов`язків, син ніколи не мав наміру одружуватися з нею. Факт реєстрації ОСОБА_2 в квартирі сина, не дає підстав стверджувати, що вони проживали однією сім`єю. В квартирі може бути зареєстровано скільки завгодно мешканців. Це практично не впливає на права та обов`язки власника.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує про те, що факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з осені 2000 року до 09 квітня 2018 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується не тільки письмовими доказами, а також поясненнями свідків, які давали показання у суді. Крім того, позивач має повне право на визнання спільної сумісної власності на садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку 0,12 га за кадастровим номером :03:004:0116, а також на право власності на 1/2 частин вказаного будинку та земельної ділянки у відповідності до норм законодавства, які діяли до 01 січня 2004 року, та у відповідності до норм законодавства, яке почало діяти після 01 січня 2004 року, вже за фактом встановлення спільного проживання однією сім`ю, що і було встановлено у рішенні суду першої інстанції. Оскільки судом встановлено факт постійного проживання позивача з ОСОБА_4 , в тому числі і на момент його смерті, позивач вважається такою, що прийняла спадщину, так як не заявила про відмову від неї. Як встановлено судом із зібраних у справі доказів та показань свідків, позивач протягом всього часу проживання з ОСОБА_4 опікувалась ним під час хвороби, турбувалась про нього протягом життя - прибирала, готувала, тощо, особисті кошти вкладала для забезпечення в тому числі і його умов життєдіяльності. Позивач вважає наявними підстави зміни черговості одержання права на спадкування після смерті ОСОБА_4 та надання позивачу, спадкоємиці четвертої черги, право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги в рівних частинах до майна померлого.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині доводів позивача щодо встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 посилається на аналогічні обставини, викладені в його апеляційній скарзі. Щодо позовної вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування відповідач вказує, що надані позивачем медичні (лікарські) документи не містять підтвердження того, що померлий ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що ОСОБА_4 самостійно матеріально забезпечував умови свого життя та не потребував стороннього догляду, а також не перебував у безпорадному стані. Таким чином, позовні вимоги про зміну черговості в праві на спадкування є безпідставними та не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання спільним сумісним майном відповідач вказує, що позивач не надала суду жодного доказу, що житловий будинок з приводу якого позивач просить суд визнати за нею право власності, було збудовано за час її спільного проживання з ОСОБА_4 та за їхні спільні кошти. Факт надання позивачкою коштів на будівництво (придбання) відповідного садового будинку жодними доказами не підтверджено. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте нею разом із ОСОБА_4 внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Сам лише факт отримання позивачем заробітної плати не може бути доказом участі у будівництві спірного будинку, а показання свідків не можуть підтверджувати обставин участі коштами у будівництві цього нерухомого майна щодо розміру такої участі. Також судом першої інстанції було встановлено, що з показань свідків вбачається, що вони відвідували вказаний садовий будинок, який станом на 1995 рік вже був збудований. До того ж, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що в матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що позивач приймала участь у витратах, пов`язаних з будівництвом садового будинку, а також те, що саме завдяки начебто її особистій праці разом з ОСОБА_4 було здійснено будівництво зазначеного будинку. Крім того, позивач безпідставно просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,12 га з цільовим призначенням ведення садівництва, кадастровий номер: :03:004:0116. Вказана вище земельна ділянка одержана померлим із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України на підставі рішення Головурівської сільської ради від 30 травня 2007 року № 372/13-4-У. Таким чином, земельна ділянка загальною площею 0,12 га з цільовим призначенням: ведення садівництва, кадастровий номер: :03:004:0116, яку позивач просить поділити, не є спільно нажитим майном подружжя. Вказана земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_4 та не підлягає поділу в якості спільно нажитого майна подружжя, виходячи із змісту п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого на його ім`я, серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.17).

ОСОБА_4 належав садовий будинок АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,1200 га з кадастровим номером :03:044:0116 з цільовим призначенням для ведення садівництва в СТ «Маяк», с. Кийлів, Бориспільського району Київської області. Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (т.1 а.с.71) та копією державного акту на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.93).

З копії спадкової справи № 13/2018, заведеної приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Лазоренко Л.Є., щодо майна померлого ОСОБА_4 вбачається, що з заявами про прийняття спадщини в межах встановленого шестимісячного строку звернулись: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - батько спадкодавця, ОСОБА_1 - брат спадкодавця, ОСОБА_5 - тітка спадкодавця (т.1 а.с.139,149,152,156).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову про встановлення факту про встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю, суд першої інстанції, враховуючи показання свідків та письмові докази, які мітяться в матеріалах цивільної справи, погодився з твердженням ОСОБА_2 стосовно того, що починаючи з 2000 року та по день смерті ОСОБА_4 вони проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу. Разом з тим, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_4 розірвав попередній шлюб з ОСОБА_6 лише 30 серпня 2004 року, суд дійшов до висновку, що факт проживання позивача та ОСОБА_4 однією сім`єю належить встановити саме з 31 серпня 2004 року та по день смерті ОСОБА_4 , тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в зазначеній частині з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач просила зокрема встановити факт проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю, в період часу з осені 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала на те, що проживала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу починаючи з жовтня 2000 року. Протягом майже 18 років ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вели спільне господарство, піклувалися один про одного, разом відвідували своїх друзів та родичів, їздили на відпочинок, вважали себе чоловіком і дружиною, мали спільний бюджет, яким спільно розпоряджалися, оплачували комунальні послуги, купували необхідні продукти, одяг, предмети побуту, меблі у квартиру та побутову техніку, медикаменти для ОСОБА_4 , так як він мав постійну потребу в ліках через хронічні захворювання. ОСОБА_2 була зареєстрована за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_4 . Позивач весь час, особливо протягом останніх десяти років у період загострення хвороб здійснювала догляд за ОСОБА_4 .

На підтвердження факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 надала суду довідку про реєстрацію позивача в квартирі належній ОСОБА_4 , спільні фотокартки з ОСОБА_4 , квитанції про оплату комунальних послуг, копію листа, договір та квитанцію по оплаті поховання ОСОБА_4 .

Також, в суді першої інстанції було допитано свідків та з їх показів судом встановлено, що з 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали разом та між ними склались відносини, притаманні подружжю, оскільки оточуючі сприймали їх як сім`ю.

Разом з тим, даючи оцінку показам свідків зі сторони позивача на підтвердження факту, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період, суд першої інстанції помилково взяв їх до уваги в якості доказу, що підтверджують зазначену обставину, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер та стосуються констатації факту сумісного проживання сторін.

Отже, покази допитаних свідків щодо відносин сторін до встановленого судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на думку колегії суддів, не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17.

Факт реєстрації ОСОБА_2 в квартирі, належній на праві власності ОСОБА_4 також не підтверджує наявності між ними відносин, які притаманні сім`ї.

Доказів, які б підтверджували ведення з померлим спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, придбання майна в інтересах сім`ї, ОСОБА_2 суду не надала.

Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц вказав, що посилання на періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

В матеріалах цивільної справи містяться копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг за період з 2008-2017 роки (т.1, а.с.36-53). Проте, зі змісту даних квитанцій вбачається, що вони оплачені від імені ОСОБА_4 . Водночас, з них не вбачається, що оплату вказаних квитанцій було здійснено саме ОСОБА_2 .

Спільні фотокартки ОСОБА_2 разом з ОСОБА_4 також не можуть свідчити про факт спільного проживання сторін однією сім`єю без державної реєстрації та не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання.

Доводи позивача про те, що після смерті ОСОБА_4 вона оплачувала послуги з його поховання не можуть засвідчувати факту спільного проживання з померлим як чоловіка та дружини, оскільки зазначені подія мали місце після смерті ОСОБА_4 .

Попередній шлюб з ОСОБА_6 ОСОБА_4 розірвав 30 серпня 2004 року, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб (т.1 а.с.117), і в будь-якому разі свідчить про необґрунтованість доводів позивача про проживання з померлим однією сім`єю до зазначеної дати.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , ведення з ним спільного побуту та наявності між ними взаємних прав та обов`язків.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав до задоволення позову в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про зміну черговості одержання права на спадкування, включивши її до кола спадкоємців першої черги за законом; визнання спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; визнання права власності на частку в спадковому майні, то такі вимоги є похідними від вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку щодо відсутності підстав до задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , відповідно зазначені вимоги також не можуть бути задоволені судом.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування.

У відповідності до положень ч.2 ст. 1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Так, у постанові від 30 травня 2019 року у справі № 346/1178/17 Верховний Суд наголосив: «Підставами для задоволення такого позову є сукупність юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; тривалий час здійснення зазначених вище дій; безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

При цьому, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Безпорадний стан повинен бути підтверджений відповідними записами в медичних документах».

Разом з тим, аналізуючи виписки з історії хвороби ОСОБА_4 суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між перебуванням на стаціонарному лікуванні ОСОБА_4 проходили роки, а саме лікування не мало систематичного та постійного характеру.

З показань свідків не встановлено того, що ОСОБА_4 в період з 31 серпня 2004 року та по день смерті потребував стороннього догляду, матеріального забезпечення чи іншої допомоги. Крім цього, ОСОБА_4 не перебував у безпорадному стані.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 самостійно матеріально забезпечував умови свого життя та не потребував стороннього догляду та не перебував у безпорадному стані.

Щодо позовної вимоги про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку у цьому майні, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на майно від 07 лютого 2005 року ОСОБА_4 набув набув право приватної власності на садовий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому від 01 грудня 2004 року.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 розірвав попередній шлюб з ОСОБА_6 30 серпня 2004 року, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб (т.1, а.с.117).

Отже, ОСОБА_4 набув права власності на садовий будинок через три місяці після розірвання шлюбу, що в сукупності з відсутністю доказів наявності у відносинах з позивачем усталених ознак сім`ї, не дає суду підстав вважати таке майно спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_4 чи таким, що набуте під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, з показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_1 вбачається, що вони відвідували ОСОБА_4 у вказаному садовому будинку, який станом на 1995 рік вже був збудований.

Також, судом надана вірна оцінка факту відсутні доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 приймала участь у витратах, пов`язаних з будівництвом садового будинку АДРЕСА_1 , тобто, що завдяки її особистій праці разом з ОСОБА_4 було здійснено будівництво зазначеного будинку.

З копії державного акту на право власності на земельну ділянку (т.1, а.с.189-190) вбачається, що спірна земельна ділянка була набута ОСОБА_4 внаслідок приватизації в межах норм безоплатної приватизації, а отже було його особистою приватною власністю.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав до задоволення позову в частині вимог позивача, в задоволені яких було відмовлено.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю є необґрунтованими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування рішення в зазначеній частині та постановлення нового про відмову в задоволені вказаних вимог позивача.

Висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову є обґрунтованими. В цій частині суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав до задоволення позову. Зазначені висновки відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги позивача не спростовуються, що в силу вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2023 року в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Лазоренко Лідія Євгенівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відмовити.

В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 04 вересня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.