Дата документу 08.09.2023 Справа № 336/915/21
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 336/915/21 Головуючий у 1-й інстанції: Карабак Л.Г.
Провадження №22-ц/807/1762/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Бубнова Дмитра Юрійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2021 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачам на прав власності належить квартира АДРЕСА_1 , в якій вони і зареєстровані. За період з 01 листопада 2014 року по 01 січня 2021 року позивач надав відповідачам послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води на загальну суму 58 612,96 грн. Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року передбачено, що плата за надані послуги вноситься щомісячно. Посилаючись на те, що відповідачі є споживачами послуг за адресою: АДРЕСА_2 , цей факт є безспірним та беззаперечним, позивач просив суд стягнути з них солідарно заборгованість за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у сумі 58 612,96 грн та понесені ним при подачі позову судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09липня 2021 року позов Концерну «Міські теплові мережі» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з «01 листопада 2013 року» по 01 грудня 2020 року у розмірі 58 612,96 грн та судовий збір у розмірі 2270 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , представник, адвокат Бубнов Дмитро Юрійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушено норми процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить застосувати наслідки спливу позовної давності, рішення суду скасувати і ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, вийшов за межі періоду заборгованості відповідачів в сторону його збільшення, зазначивши початок її стягнення саме з 01 листопада 2013 року, натомість позивач просив стягнути заборгованість з 01 листопада 2014 року. ОСОБА_1 жодного разу не сплачувала за комунальні послуги починаючи з жовтня 2007 року, оскільки вказаних послуг від Концерну «МТМ» не отримувала, так як з жовтня 2007 року вона почала мешкати разом із чоловіком ОСОБА_3 , у іншому місті, а саме: АДРЕСА_3 , у якому також була офіційно працевлаштована та працювала. 08 липня 2019 року ОСОБА_1 знялася з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . У 2004 році вказана квартира була відключена від постачання гарячої води (підігріву питної води), про що на той час співробітниками КП «ВРЕЖО №3» був складений відповідний акт, через що до 01 листопада 2014 року взагалі були відсутні будь-які нарахування за послугу з централізованого постачання гарячої води. Сума заборгованості позивачем невірно розрахована. Позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки ОСОБА_1 жодного разу не сплачувала за комунальні послуги, починаючи з жовтня 2007 року. Звертає увагу на те, що в суді першої інстанції відповідач не мала можливості заявити про застосування строків позовної давності, оскільки не була обізнана про судовий розгляд справи та документи із суду не отримувала.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому колегія суддів зауважує, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 11 серпня 2023 року та апеляційну скаргу Концерн «Міські теплові мережі» отримало 21 серпня 2023 року ( а.с. 87).

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2023 року це 268 400 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2684,00 грн (2684,00 грн Х 100 = 268 400 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 58 612,96 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі», суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, які відповідають нормам закону, доведеними належними та допустимими доказам, стягнувши заборгованість за комунальні послуги.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися повністю не може, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та ін., права власності зареєстровано 18 лютого 2014 року, підставою для державної реєстрації є свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_1 , видане 10 грудня 2013 року Районною адміністрацією Запорізької міської ради (а.с.7-8).

Особовий рахунок № НОМЕР_2 відкритий на одного з відповідачів ОСОБА_1 (а.с.4).

Договір між Концерн «Міські теплові мережі» та відповідачами відсутній.

Однак, відповідно до особового рахунку № НОМЕР_2 , позивач у період з листопада 2014 року по січень 2021 року надав відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , співвласниками якої є відповідачі з 18 лютого 2014 року, однак останні як споживачі цих послуг не здійснили оплату за надані послуги , внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 58 612,96 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 5-6).

Враховуючи викладене, між сторонами виникли фактичні договірні відносини щодо надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а відсутність укладеного письмового договору про надання послуг не звільняє відповідачів від обов`язку оплати за надані такі послуги (вказане відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 від 7 липня 2020 року).

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії і гарячої води, які регулюються Цивільним Кодексом України (далі ЦК України), Законами України «Про теплопостачання» і «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року (далі Правила).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Споживач (індивідуальний) - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Згідно з абз. 8 п. 2 Правил «Про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 № 630, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормальної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.

Відповідно до ст.ст.7,8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів, а споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до частин 1,3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Послуги з опалення квартири та постачання гарячої води не відносяться до тих, які не надаються виключно мешканцям житла, а одночасно забезпечують утримання житла в належному стані, тож відповідачі в даному випадку є споживачами житлово-комунальних послуг, які надаються за вказаною адресою.

Відповідно до ч.3 ст. 20 Закону України № 1875 споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ст. 32 ч. 1 Закону № 1875).

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Як передбачено п. 18, 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 68 ЖК України наймачі зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін.

Згідно із ст.ст. 322, 360 ЦК власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з п.п.18,20 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за ст. 612 ч. 1 ЦК України.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у встановленому законом порядку відмовились від надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної, гарячої води і водовідведення в у належну їй на праві спільної сумісної власності квартиру в період з 01 листопада 2014 року по 01 січня 2021 року, які в зазначений період надавались Концерном «Міські теплові мережі».

Доказів ненадання послуг Концерном «Міські теплові мережі» або надання послуг неналежної якості, матеріали справи не містять.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в період з 01 листопада 2014 року по 01 січня 2021 року, як співвласники вищезазначеної квартири у відповідності до ч.4 ст.319,ст.322 ЦК України, зобов`язані утримувати належне їм майно та нести витрати, необхідні для збереження майна, та вживати всіх заходів, пов`язаних із забезпеченням належного стану майна. Вказані норми встановлюють презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не користувалася наданими позивачем послугами у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки не проживала у спірній квартирі з жовтня 2007 року з тих причин, що почала мешкати разом із чоловіком ОСОБА_3 у іншому місті, а саме: АДРЕСА_3 , знялася з реєстрації у спірній квартирі 08 липня 2019 року є безпідставними та не не заслуговують на увагу, оскільки непроживання особи у квартирі, яка належить їй на праві спільній сумісній власності, та факт відсутності її реєстрації в цій квартирі не звільняє особу від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг.

Власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц, провадження № 61-2066св19).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому суд виходить з того, що квартира відповідачів знаходиться у багатоквартирному будинку і підключена до єдиної мережі централізованого опалення і постачання гарячої води, безперервну роботу і обслуговування якої забезпечує позивач. Ці послуги у зазначений період надавалися і споживалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідачі не зверталися. Факт отримання вказаних послуг відповідачами не спростований, докази того, що у квартирі відсутнє (відключене у встановленому порядку) централізоване опалення (гаряче водопостачання) відсутні, за спожиті послуги відповідно до особового рахунку позивачем нараховувалась помісячна плата, однак відповідачі їх оплату в повному обсязі не здійснювали .З огляду на те, що відповідачі від надання комунальних послуг у встановленому порядку не відмовилися, тому зобов`язані нести витрати по утриманню свого майна (квартири) як власники, в тому числі з надання послуг по його обігріву і забезпеченню гарячою водою.

Таким чином, обов`язок утримання житлових приміщень, в тому числі оплату послуг з центрального опалення та постачання гарячої води покладається на власників майна незалежно від місця проживання власника.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позивачем доведено факт надання послуг і наявності перед ним заборгованості, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неналежне повідомлення судом її про час та місце розгляду справи, що позбавило її можливості надати в суді першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності та просить апеляційний суд застосувати позовну давність.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2021 року в справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін, якою визначено строк подання відзиву на позовну заяву з дня вручення цієї ухвали (а.с.14).

Того ж дня, дана ухвала була направлена ОСОБА_1 на адресу зазначену у позовній заяві, а саме: АДРЕСА_2 (а.с.15).

Конверт разом з ухвалою суду про відкриття та позовною заявою з додатками повернувся до суду першої інстанції з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.17).

Листи, що повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини» не є належно врученими. Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 752/11896/17-ц та від 10.04.2019 у справі № 461/10610/13-ц.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ухвали про відкриття провадження у справі, а також отримання ними копії позовної заяви з додатками, що свідчить про їх необізнаність щодо розгляду справи.

Таким чином, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення відповідачів про час і місце розгляду справи відповідно до вимог процесуального законодавства, що є порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 не була повідомлена про відкриття провадження в справі в суді першої інстанції, остання була позбавлена можливості подання заяви про застосування строків позовної давності, а тому заява ОСОБА_1 про застосування позовної давності підлягає розгляду апеляційним судом.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа №200/11343/14-ц, провадження 14-59/18), згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Ураховуючи викладене та зважаючи на те, що оскільки провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та в суді першої інстанції ОСОБА_1 не було належним чином повідомлено про відкриття провадження в справі та остання не отримувала копії позовної заяви, що позбавило її можливості заявити про застосування строків позовної давності, суд апеляційної інстанції, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа №200/11343/14-ц, провадження 14-59/18), вважає за можливе розглянути заяву ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Частиною 1 статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до положень частини першої статті 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особої дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді.

Законом установлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Позовна давність може бути застосована лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом першої інстанції рішення у справі.

Виключенням із цього правила може бути лише те, що відповідач не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не міг нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. У такому випадку відповідач може заявити про застосування позовної давності в суді апеляційної інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила застосувати строк позовної давності, оскільки нею не сплачувались комунальні послуги ще з 01 листопада 2014 року.

З виписки по особовому рахунку та наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з листопада 2014 року по січень 2021 рік відповідачі проводили оплату у жовтні 2016 100,55 грн, січень 2017 94,57 грн, березень 2017 111 грн, квітень 2017 35,21 грн, липень 2017 469,08 грн, січень 2018 2307,95 грн, червень 2018 356,60 (а.с.5 на звороті). Субсидія 5 704,28 грн. Загальний розмір заборгованості станом на 01 січня 2021 року складає 58 612,96 грн (а.с.6 на звороті). Позивач просив стягнути заборгованість, яка виникла з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2021 року.

Отже, виходячи з виписки по особовому рахунку та наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що строк позовної давності переривався в січні 2018 року, коли відповідачі визнали свій борг сплативши заборгованість за комунальні послуги у розмірі 2307,95 грн, що перевищує суму щомісячного платежу, який було нараховано за січень місяць 2018 року (а.с. 5 зворот).

Таким чином, відповідно до положень частини першої статті 264 ЦПК України строк застосування позовної давності в три роки відраховується виходячи із здійснення у січні 2018 року платежу у розмірі 2307, 95 грн, що свідчить про визнання відповідачами свого боргу.

З позовом до суду Концерн «МТМ» звернувся 05 лютого 2021 року, тобто поза межами строку позовної давності, передбаченого частиною першою статті 257 ЦК України.

Водночас, суд першої інстанції не врахував, що згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначений закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236 «з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 28 лютого 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та наступними постановами КМУ з цього ж питання.

В подальшому Кабінет Міністрів України постановою № 1336 від 15 грудня 2021 року продовжив дію адаптивного карантину на території України до 31 березня 2022 року шляхом внесення змін до постанови № 1236 від 9 грудня 2020 року.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). В даному випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020 року, не є продовженими.

Із наведеного вбачається, що позовна давність по заборгованості за період з листопада 2014 року по лютий 2017 року спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо продовження строку позовної давності не поширюється.

Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом 05 лютого 2021 року (а.с.2).

З огляду на зазначене, позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, за період з листопада 2014 року по лютий 2017 року задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Разом з тим, з огляду на приписи пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, дату звернення позивача із даним позовом до суду 05 лютого 2021 року, а також термін внесення платежів не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, позивачем не пропущена позовна давність за платежами, заборгованість за якими виникла за період з березня 2017 року по січень 2021 року.

Платіж, нарахований за березень 2017 року, входить до заборгованості, яка підлягає стягненню, оскільки термін його сплати настав 21 квітня 2017 року та не сплив до набрання чинності Законом № 540-IX.

Визнаючи розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів, колегія суддів встановила, що за період з 01 березня 2017 року по 01 січня 2021 року за користування послугами з централізованого опалення та постачання гарячої води по особовому рахунку № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 , нараховано 47 978,20 грн, сплачено 3 279,84 грн, субсидія 1 132,57 грн.

Отже, в межах строку позовної давності з урахуванням приписів пункту 12 Перехідних положень ЦК України та доводів апеляційної скарги, з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за період з 01 березня 2017 року по 01 січня 2021 року у розмірі 43 565,79 грн.

Ураховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про те, що Концерном «МТМ» пропущено строк позовної давності за позовними вимогами про стягнення заборгованості за період з 01 листопада 2014 року по 28 лютого 2017 року є частково обґрунтованими, оскільки, як зазначалось, за період з 01 березня 2017 року по 01 січня 2021 року, позивачем не пропущено строк позовної давності.

Ураховуючи викладене, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що оскаржуване рішення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, та стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 березня 2017 року по 01 січня 2021 року у розмірі 43 565,79 грн.

Позовні вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 листопада 2014 року по 28 лютого 2017 року задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Аргументи апеляційної скарги знайшли часткове своє підтвердження.

Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з п. п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем сплачено суму судового збору за подання позову до суду першої інстанції у сумі 2270 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 976 від 26 січня 2021 року (а.с.1). Відповідач ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3405 грн, що підтверджується фіскальним чеком від 08 серпня 2023 року на суму 3405 грн (а.с.73).

Заявлено позивачем позовні вимоги на суму 58 612,96 грн, задоволено позовні вимоги Концерну «МТМ» на суму 43 565,79 грн.

Тому, позивачу за рахунок відповідачів належить до компенсації сума судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 687,24 грн (43 565,79 х 2270 : 58 612,96), з кожного по 843,62 грн, водночас відповідачу ОСОБА_1 належить до компенсації сума судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 874,13 грн (58 612,96 43 565,79 = 15 047,17) х 3405 : 58 612,96).

Відповідно до положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки із відповідачів на користь Концерну «МТМ» підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 1 687,24 грн, з кожного по 843,62 грн, а з Концерну «МТМ» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 874,13 грн, тому на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України до компенсації Концерну «МТМ» за рахунок відповідачів підлягає сума судового збору у розмірі 813,11 (1 687,24 -874,13), з кожного по 406,55 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Бубнова Дмитра Юрійовича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2021 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги (послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води), задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у розмірі 43 565,79 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 813,11 грн, з кожного по 406,55 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 08 вересня 2023 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.