Справа № 643/7976/23
Провадження № 2/643/3359/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Харків

Суддя Московського районного суду м.Харкова Кононенко Т.О., розглянувши питання можливості відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дряпко О.О., Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шуть О.Г. про визнання заповіту недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дряпко О.О., Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шуть О.Г. в якому просить визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шуть О.Г., реєстраційний № 10776.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18.08.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

08.09.2023 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Дослідивши матеріали позовної заяви, заяви про усунення недоліків з додатками до неї, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Так, всупереч вимог п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України у позовній заяві та у заяві про усунення недоліків не зазначено доказів, що підтверджують обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги.

Підставами визнання заповіту недійсним, позивач зазначив ч.1 ст. 1257 ЦК України, а саме заповіт складений з порушенням вимог щодо змісту його форми та посвідчення.

Всупереч викладеному, в позовній заяві відсутній фактичний виклад обставин, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги.

Зі змісту позовної заяви не вбачається за можливе встановити, в чому полягає недійсність заповіту, про який зазначає позивач.

Позовна заява містить беззмістовне, хаотичне посилання на різні статті Цивільного кодексу України, з яких правочин може бути визнаний недійсним.

Як на підстави для визнання заповіту недійним позивач посилається на ст. 1257 ЦК України, на ст.ст.202, 203, 215 ЦК України, які містять загальні підстави для визнання правочинів недійсними та не вбачається за можливе визначити, з яких із наведених вище підстав позивач вважає, що заповіт підлягає визнанню недійсним.

Контекстуальний аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253.

Разом з тим, на підтвердження обґрунтованості способу захисту порушеного права, позивачем не зазначено підстави визнання недійсним оспорюваного заповіту, оскільки позивач посилається на положення статті 1257 ЦК України, як на нікчемність заповіту, який складено не уповноваженою особою, з посиланням на порушення його форми та посвідчення, не зазначивши при цьому про наявність в оспорюваному заповіті вказаних порушень, ураховуючи, що нікчемний правочин не підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом предявлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Окрім того, зі змісту позову не вбачається, які порушення вимог чинного законодавства були допущені відповідачем, і яким чином вона порушила права позивача. Вказаний недолік позивачем також не усунуто.

Враховуючи наведене, а також те, що від змісту позовної заяви залежить позиція відповідача, котрий, як і позивач, має право на судовий захист, а для реалізації цього права він має бути обізнаним з тим, які вимоги до нього заявлені, з яких підстав і якими доказами це підтверджується.

Судом наголошувалося, що згідно приписів ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У вказаний термін та станом на 13.09.2023 позивачем ухвала суду в повній мірі не виконана.

Отже, позивач мала виправити всі вказані в ухвалі суду допущені недоліки позовної заяви та привести її у відповідність до закону.

Враховуючи, що розгляд справи проводиться в межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів, позивачем неповно викладені обставини, якими обґрунтовуються вимоги, й відсутні посилання на засоби їх доказування, що полягає в наступному.

У поданій позовній заяві відсутній чіткий виклад обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, зокрема, щодо аргументації твердження позивача та наявності обставин із зазначенням відповідних доказів, які дають позивачу підстави стверджувати, що заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемни.

В порушення п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачем не зазначено доказу про звернення позивача до нотаріуса із заявою про отримання копії даного заповіту, не зазначено доказів, що підтверджують неможливість його отримання.

Крім того, згідно приписів ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Оскільки позовна заява не відповідає вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, вказівки суду по усуненню недоліків не виконані в повному обсязі, позовну заяву слід повернути особі, яка її подала.

Клопотання позивача про витребування від приватного нотаріуса копії спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 не вирішується суддею у зв`язку із поверненням позовної заяви.

Позивачу було роз`яснено , що у разі невиконання нею зазначених вимог ухвали в наданий строк, заява буде визнана неподаною та повернута.

Згідно з ч. 3ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Враховуючи вище викладене, суд доходить висновку про повернення позовної заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст. 185 ЦПК України, ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дряпко О.О., Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шуть О.Г. про визнання заповіту недійсним вважати неподаною та повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення .

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо судового рішення за веб http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Т.О.Кононенко