Справа № 346/1775/23
Провадження № 22-ц/4808/1099/23
Провадження №22-ц/4808/1067/23
Головуючий у 1 інстанції Валігурська Л. В.
Суддя-доповідач Мальцева
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретар Возняк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального закладу фахової передвищої освіти «Коломийський медичний фаховий коледж ім.І.Франка» Івано-Франківської обласної ради на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2023 року та ухвалу цього ж суду від 04 липня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу фахової передвищої освіти «Коломийський медичний фаховий коледж ім.І.Франка» Івано-Франківської обласної ради про визнання незаконними наказів, скасування записів в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

07.04.2023 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконними та скасувати накази директора Коломийського медичного фахового коледжу ім. Івана Франка №6-к від 09.02.2023, №11-к від 24.03.2023, №13-к від 31.03.2023 та запис в його трудовій книжці за №18: «Поновити на посаді викладача з 31.08.2022 року». Просив стягнути з Коломийського медичного фахового коледжу ім. Івана Франка на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.01.2023 по день ухвалення рішення, стягнути з Коломийського медичного фахового коледжу ім. Івана Франка 50 000 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.01.2023 визнано незаконним та скасовано наказ директора Коломийського медичного коледжу ім. Івана Франка від 25.08.2022 №14-к про звільнення ОСОБА_1 з посади викладача дисципліни «Медсестринство в хірургії» в Коломийському медичному фаховому коледжі ім. Івана Франка та поновлено ОСОБА_1 на посаді викладача дисципліни «Медсестринство в хірургії» в Коломийському медичному фаховому коледжі ім. Івана Франка з 31.08.2022. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.08.2022 по 10.01.2023 включно 41758,20 грн з утриманням з цієї суми податків й інших обов`язкових платежів в порядку, визначеному Податковим кодексом України. На виконання вищезазначеного рішення видано виконавчий лист від 11.01.2023, в якому зазначено: «поновити ОСОБА_1 на посаді викладача дисципліни «Медсестринство в хірургії» в Коломийському медичному фаховому коледжі ім. Івана Франка з 31.08.2022, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі».

У зв?язку з тим, що відповідач добровільно не виконав рішення суду, ОСОБА_1 звернувся до виконавчої служби, якою 13.01.2023 відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного рішення суду, однак відповідач знову не виконав рішення суду. За невиконання рішення суду головний державний виконавець виніс постанови про накладення штрафу від 18.01.2023 та від 24.01.2023.

Крім того, державний виконавець звернувся до Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення від 30.01.2023, в якому просили внести до ЄРДР та розпочати розслідування за фактом вчинення службовими особами відповідача кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, пов`язаного з невиконанням судового рішення.

Незважаючи на викладені обставини, відповідач відмовився і надалі виконувати рішення суду. У свою чергу відмова роботодавця від виконання рішення про поновлення на роботу у зв`язку із відсутністю вакантних посад, є незаконною, оскільки на виконання такого рішення роботодавцю необхідно привести штатний розпис у відповідність до рішення суду, тобто видати наказ про внесення змін до штатного розпису; видати наказ про поновлення на роботі працівника, внести зміни до трудової книжки працівника, здійснити оплату за весь час вимушеного прогулу і допустити працівника до виконання попередніх обов`язків.

Оскільки рішенням суду стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.08.2022 по 10.01.2023, вважає наявними підстави для стягнення середнього заробітку і за час вимушеного прогулу з 11.01.2023 по день ухвалення рішення у цій справі.

В обґрунтування доводів позову, що відповідач не виконує рішення суду про поновлення на роботі, ОСОБА_1 вказує, що відповідач в особі директора Васкула В.П. виніс наказ №6-к від 09.02.2023, в якому зазначено: поновити ОСОБА_1 на посаді викладача дисципліни «Медсестринство у хірургії» з 31.08.2022 без педагогічного навантаження на 2022/2023 навчальні роки у зв?язку з відсутністю резерву годин з предмету «медсестринство в хірургії», проте відповідне формулювання відсутнє у рішенні суду про його поновлення на роботі. Отже, позивач фактично не допустив його до роботи. Крім того, до трудової книжки внесено запис про поновлення його на посаді викладача, що також не відповідає формулюванню у рішенні суду.

24.03.2023 відповідачем видано наказ про оголошення йому догани. А 31.03.2023 видано наказ про звільнення позивача з посади викладача дисципліни «Медсестринство в хірургії» за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, як особи, до якої вже застосовувались заходи дисциплінарного стягнення у виді догани. У свою чергу вказані накази є незаконними, а позивач і на час звернення до суду позбавлений можливості виконувати свої обов`язки, оскільки рішення суду фактично залишилось невиконаним.

Вказує, що внаслідок звільнення з роботи він пережив стрес, оскільки такі дії відповідача призвели до душевних переживань, страждань, погіршення самопочуття, зниження авторитету в очах колег, погіршення стану здоров`я, змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих, і які надалі вживаються для відновлення трудових прав. Незважаючи на рішення суду, його на роботі не поновлено, він змушений і надалі звертатися в органи виконавчої служби, поліцію, суд щодо відновлення свого порушеного права. З урахуванням викладеного вважає, що наявні підстави для стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 50 тисяч гривень.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Коломийського медичного фахового коледжу імені Івана Франка про визнання незаконними наказів, скасування записів в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволені частково.

Скасовано наказ директора Коломийського медичного фахового коледжу імені Івана Франка №6-к від 09.02.2023 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ».

Скасовано наказ директора Коломийського медичного фахового коледжу імені Івана Франка №11-к від 24.03.2023 «Про оголошення догани викладачу ОСОБА_1 ».

Скасовано наказ директора Коломийського медичного фахового коледжу імені Івана Франка №13-к від 31.03.2023 «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 ».

Стягнуто з Коломийського медичного фахового коледжу імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 11.01.2023 по 12.06.2023 включно в сумі 47912,04 грн з обов`язковим відрахуванням всіх обов`язкових податків і зборів.

Стягнуто з Коломийського медичного фахового коледжу імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 5000 гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнуто з Коломийського медичного фахового коледжу імені Івана Франка на користь держави 4294,40 грн в рахунок оплати судового збору.

Стягнуто з Коломийського медичного фахового коледжу імені Івана Франка на користь ОСОБА_1 107,36 гривень в рахунок оплати судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач Коломийський медичний фаховий коледж в особі директора подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказує, що судом допущено численні порушення норм процесуального права при розгляді справи.

Так, судом порушені норми ст. 190 ЦПК стосовно правил надіслання сторонам копій процесуальних документів.

Судом неналежно проведена підготовка до розгляду справи по суті, що викликає сумніви в об`єктивності суду.

Спосіб дослідження судом доказів у справі і з`ясування обставин також свідчить про упередженість суду. Також судом дана неправильна оцінка доказам, оскільки неповно встановлені обставини справи.

Судом безпідставно не вирішено клопотання відповідача про перерву в розгляді справи для якісної підготовки до судового розгляду і отримання правової допомоги, а закінчено судовий розгляд, що порушило права відповідача.

Судове рішення не відповідає вимогам п.2 ч.1 статті 430 ЦПК України.

Також порушені норми матеріального права, оскільки неправильно і безпідставно судом обрахована сума грошового стягнення: так, позивачу оплата праці нараховується в годинах, а не в днях, а якщо не було заробітної плати в розрахунковому періоді, то за тарифікацією.

Суд, не поновивши позивача на роботі, стягнув середньомісячну заробітну плату, при цьому заробітна плата не стягувалась.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу на рішення суду від 12.06.2023 року, в якому зазначив, що вимоги скарги є безпідставними, просив скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

Вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Матеріали справи свідчать, що відповідач належно був повідомлений про хід розгляду справи, давав пояснення, судові засідання відкладалися за його клопотаннями.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі судом проведено правильно.

Вимог про поновлення на роботі позивач не заявляв, оскільки його фактично не поновлено було на роботі, а ставив питання про скасування нових незаконних наказів відповідача про поновлення позивача на роботі і звільнення його з роботи. Суд правильно встановив обставини справи і правовідносини між сторонами.

19.06.2023 директор Коломийського медичного фахового коледжу ім. Івана Франка Васкул В.П. звернувся до суду із заявою про роз`яснення рішення суду.

Заяву мотивував тим, що в резолютивній частині рішення останнім абзацом зазначено: «Рішення в частині стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць звернути до негайного виконання», проте на його переконання заробітна плата зазначеним рішенням не стягувалась. Посилаючись на норми ст. 430 ЦПК України зазначив, що суд допускає негайне виконання рішень, а не звертає до негайного виконання. Крім того, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, а не в межах платежу за один місяць, як вказано в рішенні.

У зв`язку з вищенаведеним просив роз`яснити рішення суду від 12.06.2023 в частині негайного виконання, в розумінні положень ст. 430 ЦПК України.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 04 липня 2023 року в задоволенні заяви директора Коломийського медичного фахового коледжу імені Івана Франка Васкула В.П. про роз`яснення рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.06.2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до Коломийського медичного фахового коледжу імені Івана Франка про визнання незаконними наказів, скасування записів в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

Відповідач Коломийський медичний фаховий коледж в особі директора також на вказану ухвалу суду подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення в резолютивній частині є некоректним, сформульовано з порушенням правил статті 430 ЦПК України. Судом з порушенням норм матеріального права стягнуто середньомісячну заробітну плату, а до негайного виконання визначено про стягнення заробітної плати. Механізм нарахування цих видів плати є різним, і бухгалтерія коледжу позбавлена можливості виконати рішення суду належним чином, оскільки у разі виконання рішення суду на власний розсуд може бути допущене нецільове використання бюджетних коштів.

Крім того, судом не у відповідності до процесуального закону зазначено порядок виконання судового рішення, вказано не про допущення до негайного виконання, а про звернення до негайного виконання в межах платежу за один місяць, що також порушує правила статті 430 ЦПК України, які не передбачають такого формулювання.

Також суд неправильно вказав порядок оскарження ухвали.

Відповідач просить скасувати ухвалу суду від 04 липня 2023 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу на ухвалу суду від 04.07.2023 року, в якому зазначив, що вимоги скарги є безпідставними, необґрунтованими.

Судом правомірно відмовлено в заяві, оскільки зміст і форма рішення відповідає закону, є чітким, безумовним, зрозумілим для виконання.

Вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін, постановити окрему ухвалу про наявність в діях директора Коломийського медичного фахового коледжу ім.І.Франка ознак кримінального правопорушення за ознаками «Невиконання судового рішення».

Відповідач до апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

30.08.2023 року о 13-59 год. до канцелярії апеляційного суду через «Електронний суд» надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Колегією суддів клопотання не розглядалося у зв`язку із тим, що ухвалою суду від 17.08.2023 року розгляд справи був призначений на 30.08.2023 року на 10-00 год. Про дату та час розгляду справи відповідач був повідомлений шляхом надсилання поштою судового виклику, який отримав 29.08.2023 року, разом з тим заяв про відкладення розгляду справи на час судового засідання апеляційного суду не надходило, така заява надійшла до суду після закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Шунтова О.М. щодо апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведені обставини незаконності як наказу про поновлення ОСОБА_1 на роботі, так і наказів про накладення дисциплінарного стягнення та подальше звільнення з роботи, тому вони підлягають скасуванню, як такі, що не відповідають вищевикладеним вимогам та правилам, визначеним у КЗпП. Відповідно, підлягають задоволенню похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.01.2023 визнано незаконним та скасовано наказ директора Коломийського фахового коледжу ім. Івана Франка від 25.08.2022 №14-к про звільнення ОСОБА_1 з посади викладача дисципліни «Медсестринство в хірургії» в Коломийському медичному фаховому коледжі ім. Івана Франка. Поновлено ОСОБА_1 на посаді викладача дисципліни «Медсестринство в хірургії» в Коломийському медичному фаховому коледжі ім. Івана Франка з 31.08.2022. допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

В трудовій книжці ОСОБА_1 запис під №17 викладено наступним чином: «Звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, п.1 ст.40 КЗпП України. Наказ №14-к від 25.08.2022». Запис під №18 викладено чином: «Запис за №17 недійсний. Поновлений на посаді викладача з 31.08.2022. Наказ №6-к від 09.02.2023».

11.01.2023 видано виконавчий лист про негайне звернення до виконання вищезазначеного рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Постановою головного державного виконавця Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13.01.2023 відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді викладача дисципліни «Медсестринство в хірургії» в Коломийському медичному фаховому коледжі ім. Івана Франка з 31.08.2022, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Вищезазначена постанова державного виконавця 13.01.2023 направлена на адресу відповідача.

Постановами головного державного виконавця Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 18.01.2023 та від 24.01.2023 за невиконання рішення суду протягом передбаченого негайного виконання, а саме: трьох денного терміну накладено на боржника Коломийський медичний фаховий коледж ім. Івана Франка штраф на користь держави у розмірі 5100 гривень та 10200 гривень відповідно.

Відповідно до постанови головного державного виконавця Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 03.03.2023 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа №346/3900/22, виданого 11.01.2023 закінчено у зв`язку з поверненням виконавчого документа у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 69 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з наказом директора Коломийського медичного фахового коледжу ім.Івана Франка від 09.02.2023 №6-к скасовано п.7 наказу від 25.08.2022 №14-к про звільнення ОСОБА_1 та поновлено останнього на посаді викладача дисципліни «Медсестринство у хірургії» з 31.08.2022, без педагогічного навантаження на 2022/2023 навчальні роки у зв`язку з відсутністю резерву годин з предмету «медсестринство в хірургії» відповідно до наказу Коломийського медичного фахового коледжу ім. Івана Франка від 31.08.2022 №28-д.

Наказом директора Коломийського медичного фахового коледжу ім. Івана Франка від 24.03.2023 №11-к «Про оголошення догани викладачу ОСОБА_1 » у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 посадових обов`язків викладача Коломийського медичного фахового коледжу ім. Франка, порушенням п. 2.3 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Коломийського медичного фахового коледжу ім. Франка, з яким ОСОБА_1 був ознайомлений 21.02.2023, ОСОБА_1 оголошено догану за невиконання посадових обов`язків.

30.03.2023 Коломийським відділом державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на адресу Коломийського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області направлено повідомлення про внесення до ЄРДР та необхідність розпочати досудове розслідування за актом вчиненні службовими особами Коломийського медичного фахового коледжу ім. Івана Франка кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України «невиконання рішення суду».

Наказом Коломийського медичного фахового коледжу ім. Івана Франка від 31.03.2023 №13-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » звільнено 31.03.2023 ОСОБА_1 з посади викладача з дисципліни «Медсестринство у хірургії», за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, оскільки до нього раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення у виді догани.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 26.04.2023 зобов`язано слідчого Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області внести відомості до ЄРДР за заявою начальника Коломийського відділу державної виконавчої служби від 30.01.2023 №70746637/1.

При вирішенні спору суд керувався наступними нормами матеріального права.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному ст. 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов?язків.

Судом правильно враховані правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 17.04.2019 в справі №766/8638/16-ц; від 30.05.2023 в справі №297/1013/22; від 16.11.2022 в справі №709/1465/19 (провадження №61-4569св22), від 27.03.2023 в справі №297/377/18 (провадження № 61-11482св22).

Більш того, судом в рішенні приведені роз`яснення Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №711/8138/18 (провадження №14-607цс19) про те, що «законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Рішення про поновлення на роботі не може постановлятися під умовою та має відповідати резолютивній частині судового рішення, на виконання якого приймається.»

Тому правильним є висновок суду першої інстанції про те, що наказ від 09.02.2023 винесений з порушенням вимог КЗпП України, оскільки свідчить про те, що відповідачем в даному наказі з власної ініціативи фактично було змінено істотні умови праці позивача, про що останнього попереджено не було, а відповідно і не отримано згоди як того вимагає діючий КЗпП отже, ОСОБА_1 не було поновлено на роботі з тим же обсягом роботи, який мав місце до звільнення, і відповідачем це не спростовано.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні цих позовних вимог судом вичерпно наведені мотиви, тому є обґрунтованими позовні вимоги про скасування наказу №6-к від 09.02.2023 про поновлення позивача на роботі, оскільки оспорений наказ вочевидь не відповідає змісту судового рішення, винесений у формі, яка фактично позбавляє позивача можливості виконувати посадові обов`язки.

Положеннями ст. 139 КЗпП України визначено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ч. 2 ст. 140 КЗпП України щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. В силу ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України).

Статтею 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 цього ж кодексу до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У відповідності до ст. 31 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення (п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України).

У пункті 22 вищевказаної постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. п. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі п. 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, вчиненим без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Відповідна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 №766/8638/16-ц та від 22.12.2022 у справі №758/1322/17.

Судом встановлено, що відповідач у відповідності до змісту резолютивної частини ухваленого рішення суду мав поновити ОСОБА_1 на раніше займаній посаді та забезпечити йому виконання раніше обумовленого трудовим договором обсягу роботи, який мав місце до його звільнення, однак не виконав рішення суду, тому позивач обґрунтовано відмовився від виконання самовільно покладених на нього відповідачем обов`язків, а відповідно і відсутні підстави стверджувати, що ним було порушено трудову дисципліну, що мало б своїм наслідком подальше звільнення. Тому оспорені накази про оголошення догани ОСОБА_2 від 24.03.2023 року та про його звільнення від 31.03.2023 року, як особи, що вже була піддана дисциплінарному стягненню за порушення трудової дисципліни, підлягають скасуванню як незаконні.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи, ґрунтується на законі і є логічним з урахуванням висновків стосовно незаконності наказу про поновлення на роботі. При цьому, як вбачається з оскарженого рішення, судом були перевірені й заперечення відповідача, їм надана мотивована оцінка з урахуванням предмету позову і встановлених під час розгляду справи обставин.

Твердження апеляційної скарги відповідача про те, що суд не врахував обставини, що передували винесенню наказів від 24.03.2023 року, 31.03.2023 року, а саме дії адміністрації коледжу після того, як, на думку відповідача, ОСОБА_1 було поновлено на роботі, не мають значення, оскільки суд виходив з факту незаконності наказу від 09.02.2023 року, за наслідками якого і були винесені подальші накази про дисциплінарне стягнення і звільнення з роботи. Відповідачем такі обставини не спростовані.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Постанова №100).

Відповідно до п. п. 2, 8 Постанови №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Час, протягом якого працівники згідно із чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як роз`яснив Верховний Суд України в п. 6 постанови Пленуму від 24.12.1999 №3 «Про практику застосування судами про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.02.2022 №755/12623/19 відступила від правового висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду щодо строку звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, визначивши, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі надалі звернутися до суду з позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вбачається, що суд керувався вищевказаними нормами, і встановивши, що ОСОБА_1 до виконання своїх обов`язків, які мав до звільнення, не приступив не з власної волі, а вимушено, заробітну плату в період після ухвалення рішення про поновлення на роботі не отримував, обґрунтовано вирішив, що у зв`язку з цим позивач має право на отримання заробітної плати за період вимушеного прогулу з 11.01.2023 по 12.06.2023.

Тому суд правильно, відповідно до правил Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» , на підставі довідки Коломийського медичного фахового коледжу ім. Івана Франка від 08.11.2022 №249/10-04 про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 за червень-липень 2022 року - 439,56 гривень, і розрахувавши кількість днів вимушеного прогулу позивача з 11.01.2023 по 12.06.2023, визначив розмір середнього заробітку, що полягає до виплати, в сумі 47912,04 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, судом неправильно і безпідставно судом обрахована сума грошового стягнення для виплати позивачу, оскільки взяв довідку з іншої судової справи, не є слушними. Відповідач вважає, що позивачу не нараховувалася заробітна плата за спірний період, а оплата викладачів здійснюється за тарифікацією, то розрахунок заробітної плати повинен був би проведений за інструкцією №102 «Про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти» від 15.04.1993р. Відповідач вважає, що суд не поновлював позивача на роботі, тому не може стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, суд вирішив це питання саме з урахуванням позовних вимог, згідно з якими позивач не просив поновити його на роботі, оскільки це вже вирішено судом в іншій справі 10.01.2023 року. Але фактично це рішення не виконано, він не отримує заробітну плату, і тому просив суд стягнути її за наступний період, що почався після закінчення періоду, за який судом вже стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.01.2023 року по день ухвалення рішення в цій справі. Відповідно, суд, виходячи з того, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в даному позові є похідними від встановлення факту незаконного звільнення з 31.08.2022 року, правильно взяв до розрахунку розмір середньоденної заробітної плати позивача, встановлений рішенням суду від 10.01.2023 року, оскільки довідка, надана відповідачем у цій справі, відповідала вимогам закону, крім того, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ст. 82 ЦПК України).

Перевіривши справу в повному обсязі, колегія суддів вважає, що інші вимоги позивача - про скасування запису в трудовій книжці, відшкодування моральної шкоди - судом також вирішені у відповідності до норм матеріального права. Апеляційна скарга відповідача не містить ніякої правової аргументації порушень норм матеріального права при вирішенні цих вимог, апелянт тільки висловлює незгоду з рішенням суду, не вказуючи на конкретні порушення закону.

Порушень судом норм процесуального права, які є підставою для скасування оскарженого рішення, колегією суддів також не встановлено.

Відповідач був належно повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції.

10.04.2023 року у справі відкрито провадження, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, сторонам роз`яснені процесуальні права та обов`язки, підготовче засідання призначене на 08.05.2023 року . (т.1 а.с.44).

Зі змісту заяви директора Коломийського медичного фахового коледжу вбачається, що 13.04.2023 року відповідач отримав копії матеріалів позовної заяви та ухвали суду про відкриття провадження у справі.

08.05.2023 року, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, представник відповідача до суду не з`явився.

08.05.2023 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду, вирішено питання про витребування необхідних доказів.

16.05.2023 року відповідач надав суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника в навчальному процесі.

17.05.2023 року розгляд справи відкладений на 31.05.2023 року за заявою відповідача.

31.05.2023 року справа розглядалася по суті за участю сторін, оголошена перерва до 12.06.2023 року, про що учасники справи повідомлені (т.1 а.с.105).

07.06.2023 року відповідач надав суду клопотання про долучення до справи письмових доказів, причин пропуску строку для таких процесуальних дій не вказував, про поновлення строку для надання доказів не заявляв. (т.1 а.с.113-149)

12.06.2023 року відповідач надав заяву про відкладення розгляду справи для надання йому часу для вивчення запису судового засідання від 31.05.2023 року та отримання правової допомоги з цього приводу ( т.1 а.с.150).

У відповідності до положень статті 223 ЦПК України суд розглянув справу без участі відповідача, який належно повідомлений про час та місце розгляду справи, поважних причин для відкладення розгляду не надав.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом порушено його право на реалізацію власних процесуальних прав при розгляді справи, є надуманими. Відповідач вказує, що надавав суду пояснення тільки стосовно основних вимог позивача, а позицію щодо відшкодування позивачу моральної шкоди мав намір обгрунтувати окремо, і для підготовки до наступного судового засідання йому необхідно було отримати правничу допомогу.

Разом з тим зі справи вбачається, що провадження у справі відкрито що 10.04.2023 року, 13.04.2023 року відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі, в якій сторонам роз`яснені процесуальні права та обов`язки. Виходячи з вимог ЦПК України щодо розумних строків розгляду цивільної справи, а також враховуючи, що сторони надали усі письмові докази, які вважали за необхідне, і відповідач мав достатні можливості надати суду письмові пояснення стосовно всіх позовних вимог в 15-денний строк з дня отримання ухвали від 10.04.2023 року про відкриття провадження у справі, чим він скористався тільки 07.06.2023 року (т.1 а.с. 108-149), а також особисто надати пояснення по суті спору в судовому засіданні, суд правильно вирішив про можливість закінчення розгляду справи без участі відповідача.

Також неможливо погодитися із апеляційною скаргою на ухвалу суду про відмову в роз`ясненні рішення, доводи якої аналогічні підставам звернення до суду першої інстанції з заявою про роз`яснення рішення.

Судом першої інстанції в оскарженій ухвалі від 04 липня 2023 року відмовлено в задоволенні його заяви, у зв`язку із тим, що рішення є зрозумілим, тобто таким, що не припускає кілька варіантів тлумачення, чітко сформульованим та не ускладнює його реалізацію, а роз`яснення механізму та правил виконання судового рішення не відноситься до компетенції суду та не може бути вирішене таким шляхом, оскільки тягне за собою зміну його змісту.

Поняття «звернення судового рішення до виконання» міститься у положеннях ст. 431 ЦПК України і включає в себе безпосередній процес виконання судового рішення на підставі виконавчого листа, відповідно поняття «суд допускає негайне виконання рішення суду» в контексті ст. 430 ЦПК України лише свідчить про те, за яких умов відповідне рішення може бути прийняте судом і в яких межах.

Посилання відповідача на незрозумілість можливості виконання судового рішення у зв`язку з відсутностю факту нарахування заробітної плати відповідачу і відсутностю підстав для її нарахування за результатом розгляду справи, також випливають з його позиції стосовно позовних вимог, і, відповідно, незгоди із рішенням суду. Колегією суддів зазначено, що рішення по суті спору є правильним, а висновки суду відповідають положенням матеріального і процесуального права. Отже, доводи апеляційної скарги, які є тотожними доводам заяви про роз`яснення рішення, були предметом перевірки суду першої інстанції, і колегія суддів погоджується з їх оцінкою суду, яка вичерпно викладена в тексті оскарженої ухвали. Інші твердження апелянта стосовно порушень процесуального права при постановленні оскарженої ухвали не є слушними, не мають значення для вирішення питання законності оскарженого рішення.

З огляду на викладене, вбачається, що суд вичерпно і аргументовано відповів у рішенні на всі доводи відповідача, якими він заперечував позовні вимоги. Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки вони повністю відповідають встановленим обставинам справи, вимогам закону, і відповідачем аргументовано не спростовані.

Суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер правовідносин між сторонами, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскарженого рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Доводи апеляційної скарги не мають правового обґрунтування, не вказують, які конкретно норми матеріального права, на думку відповідача, порушені, зводяться до критики процесу судового розгляду справи. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення норм процесуального права, на некоректність викладення резолютивної частини суду. Як вже зазначено вище, порушення норм процесуального права, які могли б слугувати підставою для зміни або скасування рішення, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішень суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційні скарги відповідача задоволенню не підлягають.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача на оскаржену ухвалу суду позивачем викладено прохання про направлення до відділу поліції окремої ухвалу про наявність в діях директора Коломийського медичного фахового коледжі ім.І.Франка ознак кримінального правопорушення за ознаками «Невиконання судового рішення».

Згідно ч. 1 ст. 262 Цивільного процесуального кодексу України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Постановлення окремої ухвали є правом суду, а не обов`язком, в даному спорі апеляційний суд не вирішував питань в межах правовідносин, які підпадають під кримінальну юрисдикцію порушені права позивача відновлені рішенням суду, крім того, позивач не позбавлений права захистити свої права самостійно шляхом звернення до правоохоронних органів.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Комунального закладу фахової передвищої освіти «Коломийський медичний фаховий коледж ім.І.Франка» Івано-Франківської обласної ради залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2023 року та ухвалу від 04 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає касаційному оскарженню протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 вересня 2023 року.

Головуюча Є.Є. Мальцева

Судді: Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк