Єдиний унікальний номер: 379/965/23
Провадження № 2/379/212/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 рокум.Тараща

Таращанський районний суд Київської області у складі

головуючої судді - Музиченко О. О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Бакал O. A.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду № 3 в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

У С Т А Н О В И В:

10.07.2023 позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду через свого представника - адвоката Реву І.О. з указаним позовом, мотивуючи тим, що вона з 16.02.1988 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі ОСОБА_2 .. На підставі рішення Таращанського районного суду Київської області від 17 грудня 2012 року у справі №2-382/12 шлюб між нею та відповідачем розірвано. За час перебування в шлюбі, а саме у 1991 році сторонами було збудовано житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Будівництво вказаного житлового будинку з господарськими спорудами здійснювалося на земельній ділянці для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва площею 0,25 га, кадастровий номер :01:006:0033, яка на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 431076 належить відповідачу. Позивачка вказує, що неодноразово зверталася до відповідача з проханням провести державну реєстрацію будинку за ними обома, на що кожного разу отримувала відмову. Вказана відмова була мотивована, насамперед, належністю земельної ділянки, на якій було збудовано житловий будинок, відповідачу. Відтак, останній вважав, що і житловий будинок вцілому належить йому одноособово. Лише в лютому 2023 року відповідач на її вимогу погодився провести технічну інвентаризацію будинку. В червні 2023 року позивачка звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно по питанню реєстрації права власності своєї частки у праві власності на вказаний житловий будинок, проте, їй було відмовлено в зв`язку з тим, що право власності весь цей будинок вже зареєстровано за ОСОБА_2 одноособово (1/1) ще 10.05.2023. Як зазначає позивачка, вказане свідчить про порушення її прав, як співвласника вказаного нерухомого майна, тому її право підлягає захисту в судовому порядку. На підставі цього просить суд визнати житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності її - ОСОБА_1 - та відповідача ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на частину земельної ділянки для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва площею 0,25 га, кадастровий номер :01:006:0033, що розташований за тією ж адресою, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

11.07.2023 суд постановив ухвалу про залишення указаної позовної заяви без руху та надав позивачці десятиденний строк з дня вручення ухвали на усунення вказаних у ній недоліків (а.с.64-67).

14.07.2023 протягом визначеного судом строку через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшли матеріали на усунення недоліків позовної заяви (а.с.75-79).

18.07.2023 суд постановив ухвалу, якою прийняв указаний позов до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 07.09.2023 (а.с.83, 84).

29.08.2023 до суду через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання від представниці позивача адвоката Реви І.О. про відкладення підготовчого засідання у зв`язку із її перебуванням з 31.08.2023 по 12.09.2023 включно у відпустці (а.с.92-94).

07.09.2023 позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву, в якій просила провести підготовче судове засідання без участі її представника адвоката Реви І.О. (а.с.95).

У підготовчому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовчому засіданні повністю визнав заявлений до нього позов, про що подав відповідну письмову заяву (а.с.96).

Частина 1 статті 206 ЦПК України закріплює право позивача відмовитися від позову, а відповідача визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК).

Згідно з ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Оскільки відповідач повністю визнав заявлений до нього позов, а позивачка наполягала на проведенні підготовчого судового засідання за відсутності її представника, перешкоди для ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження у суду відсутні.

Заслухавши вступне слово сторін, вивчивши позовну заяву, перевіривши викладені в ній обставини, дослідивши надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини та визначено зміст спірних правовідносин.

Суд установив, що з 16.02.1988 сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, рішенням Таращанського районного суду Київської області від 17 грудня 2012 року, яке набрало законної сили 06.01.2013, у справі ЄУН 2-382/12 провадження № 2/1025/4054/12, шлюб між ними було розірвано (а.с.22, 53, 54).

У період шлюбу в 1991 році сторони розпочали будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0,2500 га з цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, кадастровий номер :01:006:0033, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 431076 від 04.11.2010, належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 , що вбачається з копії Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-023 від 07.06.2023 (а.с.18, 19), копії Додатку до нього (а.с.20, 21) та копії характеристики житлового будинку садибного типу, господарських будівель та споруд (а.с.51).

17.02.2023 сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 замовили технічну інвентаризацію житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.46-52).

Даний житловий будинок має загальну площу - 126,6 кв.м, житлову площу - 58,8 кв.м, матеріали стін: саман, цегла, пінопласт. Опис: житловий будинок 1991 року побудови (далі р.п.): А житловий будинок, Б сарай-літня кухня (1990 р.п.), б убиральня (1990 р.п.), б1 прибудова-сарай (1990 р.п.), б2 прибудова-сарай (1990 р.п.), б3 прибудова-гараж (1990 р.п.), Б/п погріб з шийкою (1990 р.п.), № 1 колодязь питний (1991 р.п.), № 2 вигрібна яма (1991 р.п.), № 3 хвіртка (2000 р.п.), № 4 ворота з хвірткою (2000 р.п.), № 5 ворота (1991 р.п.), № 6 огорожа (2000 р.п.), № 7 огорожа (1991 р.п.), що вбачається з копії характеристики будинку, господарських будівель та споруд у технічному паспорті на будинок АДРЕСА_1 від 17.02.2023 (а.с.51).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 336545303 від 22.06.2023, відповідач ОСОБА_2 10.05.2023 зареєстрував за собою право власності на даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (а.с.27-29).

Ринкова вартість житлового будинку загальною площею 126,6 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 становить 280500,00 грн, а земельної ділянки - 250500,00 грн, що вбачається з копії звіту про оцінку майна від 26.06.2023 та копій додатків до порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку (а.с.30-45).

Вирішуючи спір, суд застосовує такі нормами права.

Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 2 цієї є статті, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18), зазначено, що «системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін».

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц (провадження № 61-14600св19), на які посилається відповідач у касаційній скарзі.

Факт реєстрації на ім`я одного з подружжя нерухомого майна, яке є спільним майном подружжя, не свідчить, що воно належить лише цій особі. Такий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18-ц (провадження 61-13422св19).

Отже суд, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку, врахувавши позицію сторін, дійшов висновку, що спірний будинок був побудований у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю сторін спору, як колишнього подружжя.

Водночас, якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові КЦС ВС від 12.07.2023 № 352/1506/21 (61-4227св23).

З огляду на це, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва площею 0,25 га, кадастровий номер :01:006:0033, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщено житловий будинок, який є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як колишнього подружжя, також є обґрунтованою і підлягає до задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із наступного.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

На підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, - позивачці з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків суми сплаченого нею судового збору в розмірі 1864,30 грн.

Решта судових витрат у розмірі 1864,30 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70 СК України, ст. 120 ЗК України, ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, ст.ст. 368, 372, 377 ЦК України, ст.ст. 10, 12-13, 76-80, 133, 197, 198, 200, 206, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити повністю.

Визнати житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва площею 0,25 га, кадастровий номер :01:006:0033, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1864 (одна тисяча вісімсот шістдесят чотири) гривні 30 копійок.

Зобов`язати ГУ Державної казначейської служби України у Київській області (Таращанська міс.) повернути ОСОБА_1 50 відсотків суми сплаченого нею судового збору згідно платіжних операцій на переказ готівки № 45 від 07.07.2023, № 28 від 07.07.2023 та № 93 від 13.07.2023 в розмірі 1864 (одна тисяча вісімсот шістдесят чотири) гривні 30 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 14.11.1997 Таращанським РВ ГУ МВС України в Київській області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складено 08 вересня 2023 року.

Суддя Таращанського районного суду Київської області Ольга МУЗИЧЕНКО