Дата документу 05.09.2023 Справа № 310/2210/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №310/2210/21

Провадження №22-ц/807/1598/23

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року, в складі судді Яцун О.О., у справі за скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Аксьонової Світлани Вікторівни на дії і постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Дмитра Геннадійовича, стягувач ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Аксьонової С.В. звернувся до суду зі скаргою на дії і постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В обґрунтування скарги заявник зазначив, що ОСОБА_1 є боржником на підставі виконавчого листа Бердянського міськрайонного суду Запорізької області №310/2210/21 від 09.09.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі 1/6 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму і не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня набрання чинності судовим рішенням і до повноліття дитини. Стягнення боргу проводилось головним державним виконавцем Бердянського відділу державної виконавчої служби у Бердянському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Міненком С.В.

До 20.03.2023 року скаржнику не було відомо про прийняття виконавчого провадження № 46922473, про це ОСОБА_1 дізнався лише тоді, коли йому не вдалось скористатись коштами на картці та, звернувшись з даним питанням до роботодавця, дізнався про прийняття вищевказаного виконавчого провадження та стягнення коштів із скаржника. Як з`ясувалось, картковий рахунок був накладений арешт на підставі постанови державного виконавця про арешт коштів боржника від 15.03.2023 року.

Скаржник вказує, що жодних постанов про прийняття виконавчого провадження та про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_1 станом на день звернення до суду зі скаргою - не надходило. Після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження було встановлено, що вищевказані постанови були прийняті на підставі надрукованої заяви про прийняття виконавчих проваджень від ОСОБА_2 від 09.02.2023 року.

Не погоджуючись з даною заявою, скаржник вказує на недоліки даної заяви, а саме, що заяву надруковано та підписано (начебто ОСОБА_2 ); за допомогою доступу сторін до виконавчого провадження з ідентифікатором доступу вбачається, що заяву завантажено до інших документів виконавчого провадження 15.03.2023 року (тобто після постанови про прийняття виконавчого провадження) в форматі pdf (фото); в заяві зазначено адресу: АДРЕСА_1 (тоді як в матеріалах виконавчого провадження зазначено іншу адресу: Запорізька область, с. Роза, вул. Миру, 72); до заяви не додано виконавчого документу, реквізитів для оплати, документів, що підтверджують особи стягувача; заяву не підписано в порядку передбаченому законодавством України. Виходячи з вищенаведеного, заявником зазначено, що особу стягувача державним виконавцем не встановлено, а виконавчий документ не надано.

Крім того, заявник зазначив, що подана заява не зареєстрована вхідним штампелем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса).

У скарзі також зазначено, що закон врегульовує, що у випадку виконання рішень про стягнення аліментів, підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці, які здійснюють відрахування з заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника, перераховують стягнуті кошти на визначений у заяві або зверненні стягувача рахунок. Закон забороняє відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на території адміністративно-територіальних одиниць, які тимчасово окуповані внаслідок військової агресії Російської Федерації у період такої окупації. Таким чином, враховуючи відсутність на непідконтрольній території у державних виконавців доступу до АСВП та дію нового Закону, відкрити виконавче провадження (навіть якщо це стягнення аліментів) на окупованій території наразі неможливо, а тому скаржник вказує, що особу заявника не ідентифіковано, а отже є ймовірність того, що стягувач отримала паспорт Російської Федерації. З урахуванням, того, що зв`язок із стягувачем відсутній, оскільки остання перебуває на тимчасово окупованій території України, у скаржника існують певні сумніви щодо подання стягувачем вищевказаної заяви та відповідно отримання коштів нею на утримання дитини.

Отже, постанова старшого державного виконавця Білана Д.Г. від 14.03.2023 року про прийняття виконавчого провадження на підставі заяви від 09.02.2023 року, завантаженої до АСВП 15.03.2023 року, на думку заявника суперечить чинному законодавству, зокрема Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Виходячи із вищенаведеного, заявник просив суд визнати дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Д.Г. про прийняття виконавчого провадження - неправомірними; постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Д.Г. про прийняття виконавчого провадження скасувати.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Аксьонової Світлани Вікторівни на дії і постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Дмитра Геннадійовича - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду і постановити нову, якою задовольнити скаргу в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не взято до уваги вимоги чинного законодавства у виконавчому провадженні, зроблено хибні висновки щодо необхідності оскарження доручення начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Визвілко Т.В. від 20.02.2023. Судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам скаржника щодо перевірки державним виконавцем Біланом Д.Г. того, чи відповідає доручення начальника нормам Закону України «Про виконавче провадження», та законності дій щодо виконавчих дій, які оскаржувалися ОСОБА_1 в скарзі від 27.03.2023.

31 серпня 2023 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в особі представника державного виконавця Мельникова О.А., просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

У відзиві зазначається, що керуючись нормами чинного законодавства, зокрема, пунктом 4 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, на підставі доручення начальника Управління державним виконавцем Відділу, яке винесено начальником Управління за результатами розгляду звернення сторони виконавчого провадження, виконавцем винесено постанову про прийняття виконавчого провадження № 46922473., підстав для невиконання названого доручення у державного виконавця не було.

Одночасно з тим боржник не оскаржує законність доручення начальника Управління № 10715/26-40 від 20.02.2023 року (і навіть не зазначає як позовні вимоги у своїй скарзі), на підставі якого винесено оскаржувану постанову про прийняття виконавчого провадження № 46922473.

Твердження скаржника щодо необхідності підписання звернення стягувача електронним підписом є хибним, оскільки суперечить нормам Закону України «Про звернення громадян».

Посилання скаржника про наявність законодавчої заборони щодо перерахування коштів на користь стягувачів, які фактично мешкають на тимчасово окупованій території, є помилковим, оскільки пунктом 10-2 розділу XIII Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік фізичних та юридичних осіб, а саме - «до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, зупиняється вчинення виконавчих дій, забороняється заміна стягувачів у виконавчих діях, стягувачами за якими є Російська Федерація або такі особи: громадяни Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства, відмінного від законодавства України, серед кінцевих бенефіціарних власників, членів або учасників (акціонерів) яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації».

На даний час у матеріалах виконавчого провадження відсутня інформація щодо наявності у ОСОБА_2 громадянства Російської Федерації, а скаржником не надано на обґрунтування даного твердження будь-яких доказів.

Доводи скаржника щодо обов`язковості додання до звернення стягувача оригіналу виконавчого документу, реквізитів рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності) тощо є помилковим, оскільки норми, зазначені у розділах III та XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень застосовуються до заяви про примусове виконання рішення у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа, яка подається до органу ДВС та на підставі яких державний виконавець приймає рішення про відкриття виконавчого провадження або повертає документ стягувачу без прийняття до виконання.

Проте, оскаржувана боржником постанова не стосується відкриття виконавчого провадження, а виконавче провадження лише передається з одного відділу ДВС до іншого. Окрім того, реквізити для подальшого перерахування коштів, стягнутих з боржника на користь стягувача, містяться у базі даних Автоматизованої системи виконавчого провадження.

Виходячи з вищенаведеного, державний виконавець просить суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, судові витрати по справі покласти на ОСОБА_1 .

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що в рамках виконавчого провадження боржником оскаржується постанова про прийняття виконавчого провадження, а не доручення начальника або резолюція заступника начальника, тому дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Д.Г. відповідають нормам чинного законодавства. Законних підстав для невиконання доручення у державного виконавця не було. Окрім того, направлення стягувачем ОСОБА_2 заяви від 09.02.2023 через електронну пошту на електронну адресу Управління забезпечення примусового виконання рішень, не суперечить чинному законодавству. Твердження скаржника ОСОБА_1 про застосування норм п.13 ч.1 ст.39 та ст.. 41 Закону України «Про виконавче провадження» є помилковим, оскільки вони не регулюють предмет правовідносин, які виникли між стронами у цій справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи, викладені в апеляційній скарзі з наступних мотивів.

Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Зазначене конституційне положення закріплене у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення згідно з Рішенням Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі №1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до частини 1 статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 квітня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дрогобич Львівської області, на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 19 лютого 2010 року до повноліття дитини (а.с.111).

Відповідно до копії постанови від 20.03.2015 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області відкрито виконавче провадження № 46922473 для примусового виконання виконавчого листа № 2-2506/2010, який видано 09.06.2010 року, про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дрогобич Львівської області, на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 19 лютого 2010 року до повноліття дитини (а.с.75).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21.11.2019 змінено спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухвалено стягувати аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку.

Постановою Запорізького апеляційного суду 30 липня 2021 року скасовано рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 травня 2021 року та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково: змінено розмір аліментів, визначених рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 року по справі № 310/6997/19, стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_2 ) на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/6 (однієї шостої) заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму і не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня набрання чинності судовим рішенням і до повноліття дитини (а.с.101-104).

09.02.2023 стягувач ОСОБА_2 звернулась до начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про прийняття виконавчих проваджень на виконання рішення № 310/2210/21 у зв`язку з тимчасовою окупацією міста Бердянська та, як наслідок, неможливістю здійснення діяльності Відділом виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області (а.с.60).

Відповідно до доручення начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Визвілко Т. № 10715/26-40 від 20.02.2023 року на ім`я заступника начальника Управління начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Половнікова Р., Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах повноважень, наданих відповідно до Типового положення про Управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20.04.2016 року № 1183/5, розглянуто звернення ОСОБА_2 від 09.02.2023 року щодо передачі виконавчого провадження до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Відповідно до наказів Міністерства юстиції України № 2869/5 від 08.07.2022 року та № 182/5 від 11.01.2023 року визначено, що під час дії воєнного стану відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) здійснюється примусове виконання рішень, місцем виконання яких є територія, на яку поширюється компетенція Бердянського відділу державної виконавчої служби у Бердянському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а також у відповідності до наказу Міністерства юстиції України від 09.06.2022 року № 2297/5 «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України», за результатами розгляду вищевказаного звернення (копія додається), з метою дотримання норм чинного законодавства про виконавче провадження, зобов`язано: 1) прийняти до виконання виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_1 № 46922473, яке перебуває на виконанні в Бердянському відділі державної виконавчої служби у Бердянському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); 2) вжити передбачених чинним законодавством про виконавче провадження заходів з метою вирішення питань, вказаних у зверненні ОСОБА_2 від 09.02.2023; 3) про виконання доручення доповісти в строк до 17.03.2023 року. Також, із змісту доручення вбачається, про попередження про персональну відповідальність за невиконання цього доручення та недотримання державним виконавцем в подальшому вимог чинного законодавства (а.с.58-59).

Згідно з резолюцією до документа № 10715/26-40 від 20.02.2023 заступник начальника Управління начальник Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Половніков Р. С. 20.02.2023 року передав до роботи даний матеріал головному: ОСОБА_4 та для інформації ОСОБА_5 , термін 16.03.2023 (а.с.57).

Відповідно до постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Д.Г. від 14.03.2023 передано виконавчий лист №310/2210/21, виданий 09.09.2021 Бердянським міськрайонний судом Запорізької області, до Відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.55-56).

Згідно з постановою про прийняття виконавчого провадження від 14.03.2023 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Біланом Д.Г. прийнято виконавче провадження № 46922473 з примусового виконання виконавчого листа № 310/2210/21 від 09.09.2021, виданого Бердянським міськрайонним судом Запорізької області (а.с.53-54).

Абзацом 9 пункту 4 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі Інструкція з примусового виконання рішень) визначено, що Міністерство юстиції України за поданням/пропозиціями Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України може визначити орган державної виконавчої служби, на який покладатиметься повноваження з примусового виконання рішень, місцем виконання яких є територія, на якій ведуться активні бойові дії або тимчасово окупована, інформація про які міститься в Переліку.

Наказом Міністерства юстиції України № 2869/5 від 08.07.2022 «Про визначення органу державної виконавчої служби, який здійснюватиме примусове виконання рішень» (зі змінами, внесеними наказом № 182/5 від 11.01.2023) визначено, що під час дії воєнного стану Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) здійснюється примусове виконання рішень, місцем виконання яких є територія, на яку поширюється компетенція, зокрема, Бердянського відділу державної виконавчої служби у Бердянському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Абзацом 11 пункту 4 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що виконавче провадження, яке перебуває (перебувало) на виконанні в органі державної виконавчої служби, місцезнаходженням якого є територія, на якій ведуться активні бойові дії або тимчасово окупована, інформація про які міститься в Переліку, приймається до виконання визначеним Міністерством юстиції України органом державної виконавчої служби на підставі доручення або резолюції начальника управління забезпечення примусового виконання рішень, якому підпорядкований визначений Міністерством юстиції України орган державної виконавчої служби, які надаються за результатами розгляду звернення сторони виконавчого провадження або іншої особи або доручення керівника вищого органу державної виконавчої служби.

Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Це право не може бути обмеженим навіть в умовах воєнного та надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про звернення громадян», звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне). Звернення може бути усним чи письмовим.

Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні «гарячі лінії» та записується (реєструється) посадовою особою.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Визвілко Т.В. розглянуто звернення ОСОБА_2 від 09.02.2023 на підставі зазначених вище нормативно-правових актів та зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) прийняти до виконання виконавче провадження № 46922473 щодо боржника ОСОБА_1 , яке перебуває на виконанні в Бердянському відділі державної виконавчої служби у Бердянському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), та вжити передбачених чинним законодавством про виконавче провадження заходів з метою його виконання.

Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень не встановлено додаткових вимог до звернення сторони виконавчого провадження, відповідно до яких здійснюється прийняття виконавчого провадження, яке перебуває (перебувало) на виконанні в органі державної виконавчої служби, місцезнаходженням якого є територія, на якій ведуться активні бойові дії або тимчасово окупована.

З огляду на зазначене, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо необхідності подання ОСОБА_2 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заяви, підписаної електронним цифровим підписом.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягувач, перебуваючи в м. Бердянськ Запорізької області, що є тимчасово окупованою територією, не мала іншої можливості, ніж направлення заяви електронною поштою на електронну адресу Управління забезпечення примусового виконання рішень, а тому це є єдиним можливим способом для реалізації прав як стягувача в рамках даного виконавчого провадження та прав спільної дитини в умовах воєнного стану, введеного в результаті повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що не ставить під сумнів законність доручення начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Визвілко Т.В., проте вважає, що саме державний виконавець, отримавши таке доручення повинен був перевірити законність виданого начальником Управління доручення (а.с. 133).

Апеляційний суд вважає такі доводи неприйнятними, з огляду на положення ст..ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну службу», якими передбачено, що державний службовець зобов`язаний виконувати накази (розпорядження), доручення керівника, видані в межах його повноважень, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті

Відповідно до частини шостої статті 9 Закону України «Про державну службу» державний службовець у разі виникнення у нього сумніву щодо законності виданого керівником наказу (розпорядження), доручення повинен вимагати його письмового підтвердження, після отримання якого зобов`язаний виконати такий наказ (розпорядження), доручення. Одночасно з виконанням такого наказу (розпорядження), доручення державний службовець зобов`язаний у письмовій формі повідомити про нього керівника вищого рівня або орган вищого рівня. У такому разі державний службовець звільняється від відповідальності за виконання зазначеного наказу (розпорядження), доручення, якщо його буде визнано незаконним у встановленому законом порядку, крім випадків виконання явно злочинного наказу (розпорядження), доручення.

Як встановлено під час розгляду справи, у старшого державного виконавця будь-яких сумнівів щодо законності наданого на виконання доручення керівника не виникало, тому були відсутні підстави діяти у спосіб, передбачений ч.6 ст.9 Закону України «Про державну службу».

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Білан Д.Г. під час винесення постанови про прийняття виконавчого провадження №46922473, діяв в межах своїх повноважень та відповідно до норм чинного законодавства. Законних підстав для невиконання зазначеного вище доручення під час розгляду справи не встановлено.

Твердження апеляційної скарги про те, що державний виконавець не з`ясував наявність у стягувача громадянства держави-агресора, є безпідставними.

Так, відповідо до пункту 10-2 розділу XIII Закону України «Про виконавче провадження» до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, зупиняється вчинення виконавчих дій, забороняється заміна стягувачів у виконавчих діях, стягувачами за якими є Російська Федерація або такі особи: громадяни Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства, відмінного від законодавства України, серед кінцевих бенефіціарних власників, членів або учасників (акціонерів) яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації.

Враховуючи, що в матеріалах виконавчого провадження відсутня інформація щодо наявності у ОСОБА_2 громадянства Російської Федерації, а скаржник на обґрунтування даного твердження не надав ні державному виконавцю, ні суду будь-яких доказів, тому посилання ОСОБА_1 на наявність законодавчої заборони щодо перерахування коштів на користь стягувача, який фактично мешкає на тимчасово окупованій території, є помилковим.

Фактично зазначені доводи є припущенням боржника, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

До того ж, матеріали цієї справи містять копію, наданого державному виконавцю стягувачем ОСОБА_2 , паспорту громадянина України ( а.с.115-118) .

Також апеляційний суд не приймає доводи скаржника щодо обов`язковості додання до звернення стягувача оригіналу виконавчого документу, реквізитів рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності) тощо, оскільки відповідно до розділів III та XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень зазначені вимоги застосовуються до заяви про примусове виконання рішення у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа, яка подається до органу ДВС та на підставі яких державний виконавець приймає рішення про відкриття виконавчого провадження або повертає документ стягувачу без прийняття до виконання.

Проте, оскаржувана боржником постанова не стосується відкриття виконавчого провадження, а виконавче провадження лише будо передано з одного відділу ДВС до іншого.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність застосування до правовідносин, які виникли у цій справі норм п. 13 ч. 1 ст. 39 та ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» є також помилковим, оскільки у виконавчому провадженні не вирішувалось питання про відновлення або закінчення виконавчого провадження.

Здійснювалась передача виконавчого провадження№ 46922473, яке було відкрито Бердянським відділом державної виконавчої служби у Бердянському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у відповідності до наказів Міністерства юстиції України № 2869/5 від 08.07.2022 року та № 182/5 від 11.01.2023 року визначено, що під час дії воєнного стану відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) здійснюється примусове виконання рішень, місцем виконання яких є територія, на яку поширюється компетенція Бердянського відділу державної виконавчої служби у Бердянському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а також у відповідності до наказу Міністерства юстиції України від 09.06.2022 року № 2297/5 «Про внесення змін до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України».

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Білана Д.Г. щодо винесення постанови про прийняття виконавчого провадження № 46922473 від 14.03.2023 вчинені відповідно до закону та в межах повноважень державного виконавця.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження в суді першої інстанції та яким надана правова оцінка.

Отже, ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують її законність, підстав для скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2023 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова