КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: №757/7499/17-ц
номер провадження №22-ц/824/6933/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Мостова Г.І., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіній І.В.

за участі:

представника АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Бауліної В.О.

державного виконавця Печерського ВДВС у м. Київ ЦМУМЮ - Левіцької А.С.

представника зацікавлених осіб:

TAMPLEMON INVESTMENTS LLP, BERLINI COMMERCIAL LLP, OFINAM INVESTMENTS LLP, CAMERIN INVESTMENTS LLP, LUMIL INVESTMENTS

LLP, SUNNEX INVESTMENTS LLP - адвоката Борух В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Копанчука Марка Володимировича на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року, постановлену під головуванням судді Печерського районного суду міста Києва Матійчук Г.О.,

у цивільній справі №757/7499/17-цза скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцької А.С., зацікавлені особи: CAMERIN INVESTMENTS LLP, SUNNEX INVESTMENTS LLP, TAMPLEMON INVESTMENTS LLP, SOFINAM INVESTMENTS LLP, BERLINI COMMERCIAL LLP, LUMIL INVESTMENTS LLP, Міністерства фінансів України, ОСОБА_1 ,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду зі скаргою на дії державного виконавця Печерського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Левіцької А.С., за результатами розгляду якої просило: визнати неправомірними дії державного виконавця Печерського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Левіцької А.С. з винесення постанови від 01 червня 2020 року про накладення на АТ КБ «ПриватБанк» штрафу за невиконання ухвали Печерського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року про забезпечення позову у справі №757/7499/17-ц у виконавчому провадженні №61936742; скасувати постанову державного виконавця Печерського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Левіцької А.С. про накладення штрафу від 01 червня 2020 року у виконавчому провадженні №61936742.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року у відкритті провадження за скаргою АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Копанчук М.В. подав апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що постанова виконавця про накладення штрафу є його рішенням прийнятим під час виконання судового рішення та підлягає примусовому виконанню в окремому виконавчому провадженні. При цьому, вимоги ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають можливість оскарження до адміністративного суду постанови про накладення штрафу винесеної під час виконання судового рішення. Вказуючи, що у постановах від 12 січня 2022 року у справі № 438/257/13, від 20 липня 2022 року у справі № 213/3685/20 та від 01 лютого 2023 року у справі № 1601/12280/2012 Верховний Суд дійшов висновку про те, що: «Заявник звернувся до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця щодо накладення на нього штрафу в порядку контролю за виконанням судового рішення, тому така скарга має розглядатися за правилами цивільного судочинства». Вважаючи, що вирішення скарги банку на дії державного виконавця щодо накладення штрафу, має здійснюватися в порядку контролю за виконанням судового рішення, що потребує дослідження умов депозитного договору та договору про придбання акцій, що за своєю суттю є приватноправовим питанням та не входить до предметної юрисдикції адміністративних судів.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Державний виконавець та представник CAMERIN INVESTMENTS LLP, SUNNEX INVESTMENTS LLP, TAMPLEMON INVESTMENTS LLP, SOFINAM INVESTMENTS LLP, BERLINI COMMERCIAL LLP, LUMIL INVESTMENTS LLP заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Інші учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у встановленому законом порядку.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцькою А.С. 01 червня 2020 року була винесена постанова (виконавче провадження № НОМЕР_1) про накладення штрафу у подвійному розмірі відносно до АТ КБ «ПриватБанк» за невиконання судового рішення (ухвали Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року про забезпечення позову у цивільній справі №757/7499/17-ц).

Звертаючись до суду зі скаргою, АТ КБ «ПриватБанк» просило визнати неправомірними дії державного виконавця з винесення постанови від 01 червня 2020 року про накладення штрафу за невиконання ухвали суду, так як прийнята з порушенням ст.40 Закону України «Про виконавче провадження».

Відмовляючи у відкриття провадження у справі, суд першої інстанції вважав, що скарга АТ КБ «ПриватБанк» на постанову державного виконавця про накладення штрафу не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Так як у відповідності до ч.1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

Пунктом 16 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.

Частиною 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що «імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18).

З аналізу наведених норм права та судової практики вбачається, що спір з приводу правомірності дій державного виконавця при винесенні постанов про накладення штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині того, що вирішення скарги банку, має здійснюватися за нормами ЦПК України в порядку контролю за виконанням судового рішення та потребує дослідження умов депозитного договору та договору про придбання акцій, що за своєю суттю є приватноправовим питанням, а відтак не входить до предметної юрисдикції адміністративних судів, не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що скарги АТ КБ «ПриватБанк» на дії державного виконавця не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, що виходячи з приписів п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, є підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду викладені у постановах від 12 січня 2022 року у справі № 438/257/13, від 20 липня 2022 року у справі № 213/3685/20 та від 01 лютого 2023 року у справі № 1601/12280/2012, як на підтвердження підстав звернення зі скаргою є безпідставними, оскільки фактичні обставини справи, що переглядається, та справ, наведених скаржником є відмінними, тому висновки Верховного Суду, що зроблені у зазначених постановах, не можуть бути застосовані у цій справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Копанчука Марка Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: