№ 201/8836/23
провадження 2/201/2893/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року місто Дніпро

суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюк О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центру розмінування Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причини звільнення та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 31 липня 2023 року звернуся до суду з позовом до відповідача Центру розмінування Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причини звільнення та стягнення моральної шкоди і витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що 24 січня 2023 року між ОСОБА_1 та Центром розмінування ДССТ МО було укладено трудовий договір № 10/1-2023, відповідно до якого позивач був прийнятий водієм автотранспортних засобів (сапер розмінування). 29 травня 2023 року позивачем було подано заяву про звільнення, яку відповідач відмовиися приймати, підставою для звернення з заявою про звільнення стало те, що по-перше Центр розмінування не пройшов сертифікацію по гуманітарному розмінуванню, по-друге позивач не проходив навчання та перевірку знань Стандартних операційних процедур, по-третє на підприємстві були відсутні сертифікати відповідності засобів захисту для саперів, відсутність вище перелічених факторів наражала його на небезпеку здоров`ю та життю. У зв`язку з відмовою керівництва отримати його заяву про звільнення позивач 11 червня 2023 року відправив її поштою.

Відповідно до телеграми військової частини НОМЕР_1 № 518/10/201 від 03 червня 2023 року з метою запобігання виникнення надзвичайних ситуацій, пов`язаних із вибухами боєприпасів, загибелі і травмуванню громадян внаслідок таких подій, забезпечення безпеки населення, його життєдіяльності та провадження господарської діяльності, набуття практичних навичок з гуманітарного розмінування, для проходження етапу сертифікації оцінка на місті, начальником центру розмінування було відряджено з 06 червня 2023 року групу саперів (у складі 13 осіб), в тому числі ОСОБА_1 , в підпорядкування командира військової частини НОМЕР_2 , для проведення робіт гуманітарного розмінування земель сільськогосподарського призначення Баштанського району Миколаївської області практичне навчання для підвищення кваліфікації.

06 червня 2023 року російські війська підірвали Каховську ГЕС, внаслідок чого село Афанасіївка Баштанського району Миколаївської області було частково затоплено. На цей час їх частина перебували в селі Афанасіївка, начальником та заступником центру розмінування їм було відмовлено в евакуації, хоча на це були всі підстави вода була непридатна для вживання, вони залишилися без світла, засобів зв`язку. Тобто його перебування в зоні надзвичайної ситуації безпосередньо загрожувало його життю та здоров`ю.

Позивачем було подано заяву про звільнення 29 травня 2023 року, в якій він зазначав, що роботодавцем не виконуються свої зобов`язання, але вона не була прийнята. 11 червня 2023 року він відправив вище вказану заяву поштою. Ця заява про звільнення була отримана його роботодавцем 14 червня 2023 року. 26 червня 2023 року вихідний № 305 позивач отримав відповідь на свою заяву про звільнення, в якій йому було відмовлено у задоволенні.

29 червня 2023 року відповідно до наказу Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 26 липня 2022 року № 90 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування у Державній спеціальній службі транспорту», наказу начальника Центру розмінування від 29 червня 2023року № 46 «Про призначення службового розслідування» відносно мене, було проведено службове розслідування, згідно акту проведення службового розслідування було встановлено, що він, водій автотранспортних засобів (сапер розмінування) відділення розмінування 29 червня 2023 року був відсутній на робочому місці. За результатами службового розслідування водія автотранспортних засобів (сапера розмінування) відділення розмінування ОСОБА_1 звільнити за порушення трудової дисципліни (прогул), що підтверджується копією наказу начальника Центру розмінування № 52 від 29 червня 2023 року.

Відповідно до п. 11 Порядку проведення службового розслідування затвердженого Постановою КМУ № 950 від 13 червня 2000 року особа, стосовно якої проводиться службове розслідування, має правої отримувати інформацію про підстави проведення такого розслідування; надавати усні або письмові пояснення, робити заяви, подавати документи, необхідні для проведення службового розслідування; звертатися із клопотанням про опитування інших осіб, яким відомі обставини, що досліджуються під час проведення службового розслідування, і також про залучення до матеріалів розслідування додаткових документів, інших матеріальних носіїв інформації стосовно предмета службового розслідування; подавати в письмовій формі зауваження до проведення службового розслідування, дій або бездіяльності осіб, які його проводять; звертатися до суб`єкта призначення або керівника органу в письмовій формі з обґрунтованим клопотанням про виведення із складу комісії з проведення службового розслідування осіб, у яких наявний реальний чи потенційний конфлікт інтересів. Про рішення, прийняте за результатами розгляду клопотання, письмово повідомляється особі, стосовно якої проводиться службове розслідування; користуватися правовою допомогою адвоката або іншого уповноваженого нею представника.

У разі коли під час службового розслідування, яке проводиться за фактом виявленого порушення, встановлено особу, яка вчинила таке порушення, ця особа має всі права особи, стосовно якої проводиться службове розслідування, визначені цим Порядком. Особа, стосовно якої проведено службове розслідування, повинна бути належним чином (зокрема шляхом використання засобів мобільного зв`язку, електронної пошти або інших технічних засобів електронних комунікацій за наявними в особовій справі контактами) повідомлена про дату, час і місце ознайомлення з актом службового розслідування не пізніше ніж за день до ознайомлення із зазначеним актом.

Особа, стосовно якої проведено службове розслідування, повинна ознайомитися та проставити підпис і дату ознайомлення з актом службового розслідування, а в разі відмови особи ознайомитися та/або проставити підпис, дату ознайомлення з таким актом комісія з проведення службового розслідування складає про це відповідний акт.

Службове розслідування, були проведені з порушенням Порядку проведення службових розслідувань, а саме: він не отримував інформації щодо підстав проведення такого розслідування, не мав можливості надавати пояснення, подавати необхідні документи, не мав можливості користуватися правовою допомогою для захисту своїх інтересів, не був повідомлений про час, дату та місце ознайомлення з актом: службового розслідування.

Відповідно до п. 12.4 трудового договору укладеного між ОСОБА_1 та Центром розмінування в особі директора ОСОБА_2 працівник має право розірвати договір у разі невиконання роботодавцем своїх зобов`язань, працівник зобов`язаний письмово попередити роботодавця про факт порушення своїх прав і має право вимагати розірвання договору у разі невжиття заходів щодо усунення даного порушення з боку роботодавця.

Позивач неодноразово попереджував роботодавця про порушення своїх прав.

19 червня 2023 року він повторно звертався до роботодавця з поясненнями в яких наполягав, що ним порушуються мої права, які наражають його на небезпеку для здоров`я та життя та проханням розірвати трудовий договір на підставі п. 12.4 трудового договору, оскільки роботодавцем не вжиті жодні заходи для усунення порушень.

18 квітня 2023 року між позивачем та АТ «СК «ІНГО» було укладено Договір добровільного страхування від нещасних випадків № 232244171.23. Відповідно до якого страховими випадками є 10.1.1. смерть застрахованої особи, що настала в результаті нещасного випадку, п. 10.1.2. встановлення інвалідності 1, 2, 3 групи в результаті нещасного випадку.

Позивач був командирований для проведення робіт з гуманітарного розмінування земель сільськогосподарського призначення Баштанського району Миколаївської області, вище вказаний район був визначений зоною надзвичайної ситуації, а тому Договір страхування не розповсюджував там твою дію.

В ст. 141 КЗпП України вказано, що роботодавець повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, здійснювати заходи щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню), важно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

03 липня 2023року наказом № 90 позивача було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з 12 червня 2023 року.

Вказане звільнення є незаконним, відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення. З наказом про звільнення з роботи його не було ознайомлено під розписку.

Вказані дії відповідача є порушенням ст. 47 КЗпП України в якому зазначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Крім того, відповідно до ст. 149 КЗпП України стягнення оголошується з наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Також відповідачем не було враховано, те, що його невихід на роботу був з поважної причини, оскільки ним було подано заяву про звільнення, а тому такі дії не можна розцінювати як дисциплінарний проступок та застосовувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Також причини його звільнення наведені у вказаному наказі, не відповідають дійсним обставинам.

Відповідно до норми чинного законодавства України про працю, прогулом може вважатись невихід на роботу без поважних причин. Проте позивачем до 29 червня 2023 року було неодноразово подані заяви про звільнення у зв`язку з невиконання роботодавцем своїх зобов`язань.

Внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральної шкоди: він повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки опинився в зоні надзвичайної ситуації, він сильно переживав за своє ниття, коли знаходився на реальному мінному полі, оскільки засоби захисту не мали сертифікатів відповідності, порушився сон, він був вимушений приймати заспокійливі засоби, як наслідок погіршення фізичного та духовного стану. Ситуація, яка склалася викликала у нього негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання про майбутній стан здоров`я. Йому притаманне особливо розвинуте емоційне сприйняття дійсності та почуття справедливості, тому нехтування відповідачем моїми правами, невиконання своїх зобов`язань сприймалося мною як прояв образи з боку відповідача, що призвело до сильного психологічного дискомфорту, погіршення самочуття, емоційного хвилювання. Внаслідок протиправних дій відповідача було порушено стан його душевної рівноваги, для відновлення якого доводилося докладати додаткові вольові та психологічні зусилля, у зв`язку з чим, він був позбавлений можливості повноцінно насолоджуватися життям, працювати. Також були порушені нормальні життєві зв`язки.

Він протягом місяця намагався звільнитися з займаної посади, оскільки відповідачем не виконувалися зобов`язання щодо належних умов праці. Договір добровільного страхування не мав юридичної сили в зоні стихійного тиха. Тобто він постійно переживав за своє життя та здоров`я, також за нього постійно переживали члени його родини.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тому обов`язок відшкодування моральної шкоди виникає із самого ?акту протиправної поведінки щодо мене. Цілком зрозуміло, що протиправна поведінка службової особи, яка наділена правом прийому, звільнення з роботи по відношенню до нього викликала почуття невизначеності, розгубленості, невпевненості у завтрашньому дні.

Отже, позивач вважає вказане фактичне припинення з визначених відповідачем підстав дії трудового договору незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, його було фактично звільнено з порушенням процедури припинення трудового договору, передбаченої чинним законодавством, без врахування зазначених ним зауважень, обставин в країні, не запропоновано переведення та іншу посаду, розрахунок не проводився. Позивач вважає такі порушення і відсутність розрахунку з ним при звільненні з роботи незаконними, та таким, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому так відбулося його звільнення, належної відповіді не було, що також не законно. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу розпоряджень, наказів, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, просив визнати незаконним та скасувати наказ начальника Центру розмінування № 52 від 29 червня 2023 року «Про результати службового розслідування стосовно ОСОБА_1 », змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 зазначене у наказі № 90 від 03 липня 1023, вказавши, що ОСОБА_1 звільнений відповідно до ст. 39 КЗпП України, а також стягнути з Центра розмінування Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України на його користь моральну шкоду в розмірі 150 000 грн. і витрати на судовий збір, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача Центру розмінування Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України надав відзив, де позовні вимоги не визнав, припинення трудового договору стосовно позивача і наказ, порядок цього застосування та винесення були правильні і законні, в передбаченому законом порядку, передбачений в цьому випадку розрахунок провели, позовні вимоги безпідставні та не можливими до задоволення, просив в позові відмовити в повному обсязі.

З`ясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

В судовому засіданні з наданих позивачем і відповідачем документів з`ясовано, що 24 січня 2023 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народження та Центром розмінування ДССТ МО в особі директора Шендерова Є.В. було укладено трудовий договір № 10/1-2023, відповідно до якого позивач був прийнятий водієм автотранспортних засобів (сапер розмінування).

29 травня 2023 року мною було подано заяву про звільнення, яку відповідач відмовився приймати, підставою для звернення з заявою про звільнення стало те, що по-перше Центр розмінування не пройшов сертифікацію по гуманітарному розмінуванню, по-друге позивач не проходив навчання та перевірку знань Стандартних операційних процедур, по-третє на підприємстві були відсутні сертифікати відповідності засобів захисту для саперів, відсутність вище перелічених факторів наражала його на небезпеку здоров`ю та життю.

У зв`язку з відмовою керівництва отримати його заяву про звільнення позивач 11 червня 2023 року відправив її поштою.

Відповідно до телеграми військової частини НОМЕР_1 № 518/10/201 від 03 червня 2023 року з метою запобігання виникнення надзвичайних ситуацій, пов`язаних із вибухами боєприпасів, загибелі і травмуванню громадян внаслідок таких подій, забезпечення безпеки населення, його життєдіяльності та провадження господарської діяльності, набуття практичних навичок з гуманітарного розмінування, для проходження етапу сертифікації оцінка на місті, начальником центру розмінування було відряджено з 06 червня 2023 року групу саперів (у складі 13 осіб), в тому числі ОСОБА_1 , в підпорядкування командира військової частини НОМЕР_2 , для проведення робіт гуманітарного розмінування земель сільськогосподарського призначення Баштанського району Миколаївської області практичне навчання для підвищення кваліфікації.

06 червня 2023 року російські війська підірвали Каховську ГЕС, внаслідок чого село Афанасіївка Баштанського району Миколаївської області було частково затоплено. На цей час їх частина перебували в селі Афанасіївка, начальником та заступником центру розмінування їм було відмовлено в евакуації, вода була непридатна для вживання, вони залишилися без світла, засобів зв`язку.

Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Снігурівської міської ради Миколаївської області Афанасіївський старостинський округ - село Афанасіївка Баштанського району Миколаївської області дійсно було частково затоплене внаслідок підриву Каховської ГЕС російськими окупантами.

Розпорядженням керівника робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації техногенного характеру державного рівня, пов`язаної з підривом російською федерацією греблі Каховської гідроелектростанції від 11 червня 2023 року № 5 визначено зоною надзвичайної ситуації техногенного характеру державного рівня Баштанський район Миколаївської області.

Тобто, на думку позивача, його перебування в зоні надзвичайної ситуації безпосередньо загрожувало його життю та здоров`ю.

Позивачем було подано заяву про звільнення 29 травня 2023 року, в якій він зазначав, що роботодавцем не виконуються свої зобов`язання, але вона не була прийнята. 11 червня 2023 року він відправив вище вказану заяву поштою. Ця заява про звільнення була отримана його роботодавцем 14 червня 2023 року.

26 червня 2023 року вихідний № 305 позивач отримав відповідь на свою заяву про звільнення, в якій йому було відмовлено у задоволенні.

29 червня 2023 року відповідно до наказу Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 26 липня 2022 року № 90 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування у Державній спеціальній службі транспорту», наказу начальника Центру розмінування від 29 червня 2023року № 46 «Про призначення службового розслідування» відносно мене, було проведено службове розслідування, згідно акту проведення службового розслідування було встановлено, що він, водій автотранспортних засобів (сапер розмінування) відділення розмінування 29 червня 2023 року був відсутній на робочому місці. За результатами службового розслідування водія автотранспортних засобів (сапера розмінування) відділення розмінування ОСОБА_1 звільнити за порушення трудової дисципліни (прогул), що підтверджується копією наказу начальника Центру розмінування № 52 від 29 червня 2023 року.

Законодавство України не містить чітко визначеного порядку проведення службових розслідувань на підприємствах, а тому застосовується за аналогією норми визначені в Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 950 від 13 червня 2000 року з послідуючими змінами та доповненнями в редакції постанови КМ України.

Відповідно до п. 11 Порядку проведення службового розслідування затвердженого Постановою КМУ № 950 від 13 червня 2000 року особа, стосовно якої проводиться службове розслідування, має правої отримувати інформацію про підстави проведення такого розслідування; надавати усні або письмові пояснення, робити заяви, подавати документи, необхідні для проведення службового розслідування; звертатися із клопотанням про опитування інших осіб, яким відомі обставини, що досліджуються під час проведення службового розслідування, і також про залучення до матеріалів розслідування додаткових документів, інших матеріальних носіїв інформації стосовно предмета службового розслідування; подавати в письмовій формі зауваження до проведення службового розслідування, дій або бездіяльності осіб, які його проводять; звертатися до суб`єкта призначення або керівника органу в письмовій формі з обґрунтованим клопотанням про виведення із складу комісії з проведення службового розслідування осіб, у яких наявний реальний чи потенційний конфлікт інтересів. Про рішення, прийняте за результатами розгляду клопотання, письмово повідомляється особі, стосовно якої проводиться службове розслідування; користуватися правовою допомогою адвоката або іншого уповноваженого нею представника. У разі коли під час службового розслідування, яке проводиться за фактом виявленого порушення, встановлено особу, яка вчинила таке порушення, ця особа має всі права особи, стосовно якої проводиться службове розслідування, визначені цим Порядком.

Відповідно до п. 12 вище вказаного Порядку перед поданням на розгляд суб`єкту призначення або керівнику органу з актом службового розслідування ознайомлюється особа, стосовно якої проведено службове розслідування.

Особа, стосовно якої проведено службове розслідування, повинна бути належним чином (зокрема шляхом використання засобів мобільного зв`язку, електронної пошти або інших технічних засобів електронних комунікацій за наявними в особовій справі контактами) повідомлена про дату, час і місце ознайомлення з актом службового розслідування не пізніше ніж за день до ознайомлення із зазначеним актом.

Під час ознайомлення з актом службового розслідування особа, стосовно якої проведено службове розслідування, може висловити свої зауваження, які додаються до акту.

У разі коли під час ознайомлення з актом службового розслідування до нього не висловлено зауважень або особа, стосовно якої проведено службове розслідування, не прибула у визначений для ознайомлення час без поважних причин і не повідомила належним чином (зокрема шляхом використання засобів мобільного зв`язку, електронної пошти або інших технічних засобів електронних комунікацій за наявними в особовій справі контактами) комісію з проведення службового розслідування про причини своєї відсутності в день ознайомлення, акт службового розслідування вважається таким, що не має зауважень.

Особа, стосовно якої проведено службове розслідування, повинна ознайомитися та проставити підпис і дату ознайомлення з актом службового розслідування, а в разі відмови особи ознайомитися та/або проставити підпис . дату ознайомлення з таким актом комісія з проведення службового розслідування складає про це відповідний акт.

Службове розслідування, були проведені з порушенням Порядку проведення службових розслідувань, а саме: він не отримував інформації щодо підстав проведення такого розслідування, не мав можливості надавати пояснення, подавати необхідні документи, не мав можливості користуватися правовою допомогою для захисту своїх інтересів, не був повідомлений про час, дату та місце ознайомлення з актом службового розслідування.

Відповідно до п. 12.4 трудового договору укладеного між ОСОБА_1 та Центром розмінування в особі директора ОСОБА_2 : працівник має право розірвати договір у разі невиконання роботодавцем своїх зобов`язань, працівник зобов`язаний письмово попередити роботодавця про факт порушення своїх прав і має право вимагати розірвання договору у разі невжиття заходів щодо усунення даного порушення з боку роботодавця.

Позивач, як він стверджує, неодноразово попереджував роботодавця про порушення своїх прав.

19 червня 2023 року позивач повторно звертався до роботодавця з поясненнями в яких наполягав, що ним порушуються його права, які наражають його на небезпеку для здоров`я та життя та проханням розірвати трудовий договір на підставі п. 12.4 трудового договору, оскільки роботодавцем начеб то не вжиті жодні заходи для усунення порушень.

Порушення, які були вказані позивачем в своїх заявах, підтверджуються поясненнями наданими начальником Центру розмінування ОСОБА_3 від 29 червня 2023 року, в яких зазначено, що тільки на даний час Центр розмінування проходить сертифікацію по гуманітарному розмінуванню в Міжрегіональному центрі гуманітарного розмінування та швидкого реагування державної служби України з надзвичайних ситуацій. Тобто на час виконання позивачем своїх посадових обов`язків сертифікація пройдена не була. Що стосується захисту для саперів, а саме захисних фартухів, шоломів та візири, які були отримані в квітні 2023 року від військової частини НОМЕР_3 , сертифікати отримані пізніше, тобто при виконанні своїх посадових обов`язків позивач наражався на небезпеку.

Крім того під час практичних занять в полі вони зіткнулися з тим, що вони знаходились на мінному полі, не учбовому, а безпосередньо на праці, знаходили решти снарядів, міни. Поруч з ними були інструктори військові сапери військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до посадової інструкції затвердженої начальником центру розмінування 26 січня 2023 року сапер (розмінування): п.1.1.5 виконує положення СОП на робочій ділянці саперу (розмінування) забороняється: знаходитись без засобів захисту або з порушенням правил їх носіння на ділянці розмінування під час роботи; порушувати визначені СОП правила і способи виконання робіт з розмінування місцевості; п.1.3.1 вживати дії для запобігання та усунення випадків будь-яких порушень або невідповідностей; п. 1.3.3. вимагати створення організаційно- технічних умов, необхідних для виконання своїх обов`язків та надання необхідного обладнання та матеріалів; п.1.Зазнайомитися з проектами документів, що стосується його діяльності; 1.3.5.запитувати та отримувати документи, матеріали та інформацію, необхідні для виконання своїх обов`язків та розпоряджень керівництва; 1.3.7. повідомляти про виявлені в процесі своєї діяльності порушення і невідповідності і вносити пропозиції щодо їх усунення.

18 квітня 2023 року між позивачем та АТ «СК «ІНГО» було укладено Договір добровільного страхування від нещасних випадків № 232244171.23. Відповідно до якого страховими випадками є 10.1.1. смерть застрахованої особи, що настала в результаті нещасного випадку, п. 10.1.2. встановлення інвалідності 1, 2, 3 групи в результаті нещасного випадку.

Відповідно до п. 12.1 вище вказаного Договору територією страхування є весь, світ, за виключенням територій та зон проведення операцій об`єднаних сил, військових дій(незалежно від того оголошена війна чи ні)районів, де сталися терористичні акти та/або ведуться антитерористичні операції.

До договору додано Витяг з Правил добровільного страхування від нещасних випадків, яким визначені поняття, які застосовуються в Правилах страхування.

Не визначаються страховими випадками, якщо вони стали в результаті: п. 6.1.7 ядерних вибухів, радіації, радіоактивного, хімічного, біологічного забруднення (зараження) внаслідок катастрофи. Застосування хімічної, біологічної або електромагнітної зброї: п. 6.1.9 війни, вторгнення іноземного ворога, військових дій, використання та зберігання зброї та боєприпасів; п. 6.1.9 під час проходження застрахованою особою військової служби, участі з військових зборах та навчаннях, маневрах, випробуваннях військової техніки або інших подібних операціях, як військовослужбовця або цивільного службовця.

Позивач був командирований для проведення робіт з гуманітарного розмінування земель сільськогосподарського призначення Баштанського району Миколаївської області, вище вказаний район був визначений зоною надзвичайної ситуації, а тому Договір страхування не розповсюджував там твою дію.

03 липня 2023року наказом № 90 позивача було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з 12 червня 2023року.

Вказане звільнення, на думку позивача, є незаконним, відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення. З наказом про звільнення з роботи його не було ознайомлено під розписку.

Також відповідачем не було враховано, те, що невихід позивача на роботу був, на його думку, з поважної причини, оскільки ним було подано заяву про звільнення, а тому такі дії, на його думку, не можна розцінювати як дисциплінарний проступок та застосовувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Тобто відповідно до вказаної норми чинного законодавства України про працю, прогулом може вважатись невихід на роботу без поважних причин.

Проте, як стверджує позивач, ним до 29 червня 2023 року було неодноразово подані заяви про звільнення у зв`язку з невиконання роботодавцем своїх зобов`язань і це є поважною причиною не виходу на роботу.

Внаслідок протиправних, на думку позивача, дій відповідача йому завдано значної моральної шкоди

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ст. 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Тому обов`язок відшкодування моральної шкоди виникає із самого ?акту протиправної поведінки щодо нього. Цілком зрозуміло, що протиправна поведінка службової особи, яка наділена правом прийому, звільнення з роботи по відношенню до нього викликала почуття невизначеності, розгубленості, невпевненості у завтрашньому дні.

Згідно ст. З Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від І визначеної законом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Окрім того, позивач посилається на те, що право на відшкодування шкоди в повному обсязі і гарантоване ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини » є джерелом національного права.

Згідно з ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України Про охорону праці роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в тішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, тішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відповідно до змін, внесених Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та наразі діє.

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Статтею 1 Закону України від 15 березня 2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на викладене вище, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю. Водночас, норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

За умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору. Фактичні обставини, на думку позивача, свідчать про те, що

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст. З КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Отже, позивач вважає вказане фактичне припинення з визначених відповідачем підстав дії трудового договору незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси, його було фактично звільнено з порушенням процедури припинення трудового договору, передбаченої чинним законодавством, без врахування зазначених ним зауважень, обставин в країні, не запропоновано переведення та іншу посаду, розрахунок не проводився. Позивач вважає такі порушення і відсутність розрахунку з ним при звільненні з роботи незаконними, та таким, що грубо порушує його трудові права та вимоги діючого законодавства, звернувся до відповідача і просив відповісти, чому так відбулося його звільнення, отримав відмову. Отже, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно ч. 2 ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Як неодноразово зазначалось судами під час розгляду аналогічних спорів, у наказі про звільнення, накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення закону, трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ, розпорядження про звільнення з роботи повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто відповідач повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого позивач звільняється чи притягується до дисциплінарної відповідальності.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язкових яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Однією з головних гарантій від незаконного звільнення, яка грунтується на положеннях Конвенції Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 22 червня 1982 року (Конвенція МОП № 158), є те, що роботодавець не може діяти довільно, на власний розсуд визначаючи як підстави, так і процедуру звільнення.

Згідно статті 9 Конвенції МОП № 158, тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Аналогічний правовий висновок щодо принципу розподілу тягаря доказування у трудових спорах та застосування до спірних правовідносин Конвенції МОП № 158 міститься в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 235/3148/17-ц, від 23 січня 2019 року по справі № 520/211/16-ц.

В той же час, як вбачається зі змісту статті 7 Конвенції МОП № 158 трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов`язаних з його поведінкою і роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв`язку з висунутим проти нього звинуваченням.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65)).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchliv.France, заява № 35787/03, § 29).

При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kartv. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79; «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24); «Ешим проти Туреччини» (Esimv.Turkey, заява № 59601/09, § 21).

Судом дійсно встановлено, що відповідно до п. 2 Положення про Центр розмінування, затвердженого наказом від 08 серпня 2023 року № 210 Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту Центр розмінування у своїй діяльності керується виключно Конституцією та законами України, іншими нормативно-правовими актами, наказами Міністерства оборони України, наказами та розпорядженнями Голови Адміністрації, а також своїм положенням.

24 січня 2023 року Центром розмінування, в особі директора Шендерова Є.В. прийнято на роботу на посаду «сапер» відділення розмінування громадянина ОСОБА_1 відповідно до укладеного Трудового договору № 10/1-2023 від 24 січня 2023 року та Наказу начальника Центру розмінування від 24 січня 2023 року № 8.

01 травня 2023 року згідно наказу начальника Центру розмінування № 44 від 01 травня 2023 року сапера відділення розмінування було переведено за особистою заявою на посаду «водія автотранспортних засобів (сапера розмінування) відділення розмінування Центру розмінування.

Відповідно до Наказу від 30 січня 2023 року № 13 та на підставі телеграми військової частини НОМЕР_4 100 вих. № 518/9/21 від 19 січня 2023 року ОСОБА_1 було направлено у відрядження для отримання фахової підготовки. Результатами успішного проходження фахового навчання було отримання відповідних Свідоцтв про здобуття професії «Сапер (розмінування)». Також працівниками були пройдені курси підвищення кваліфікації, які проводилися на базі FSD Ukraine, результатом яких було отримання відповідних сертифікатів.

Відповідно до Наказу від 06 червня 2023 року № 72 та на підставі телеграми військової частини ТОЮО (вих. № 518/10/201 від 03 червня 2023 року) водія автотранспортних засобів (сапера розмінування) відділення розмінування ОСОБА_1 було направлено у відрядження у Баштанський район Миколаївської області для набуття практичних навичок з гуманітарного розмінування, для проходження етапу сертифікації оцінка на місці. Працівники Центру розмінування були направлені у відрядження разом із начальником Центру розмінування ОСОБА_2 , заступником начальника Центру розмінування ОСОБА_4 .. Всі працівники Центру розмінування, а також безпосередньо водій автотранспортних засобів (сапер розмінування) відділення розмінування ОСОБА_5 були відряджені та виконували роботи пов`язаної виключно із набуттям практичних навичок, з гуманітарного розмінування, які необхідні для подальшої роботи відповідно до вимог трудового договору.

Всі роботи з гуманітарного розмінування для набуття практичних навичок виконувалися виключно у взаємодії з військовою частиною НОМЕР_2 , про що і стверджує ОСОБА_5 у своєму позові. Для набуття практичних навичок, створювались реальні ситуації із знаходженням працівників в реальних майбутніх умовах праці із знаходженням на мінному полі, де знаходились макети снарядів, міни тощо. Вся територія для проходження практичних навичок, де знаходились працівники була перевірена працівниками-піротехніками ДСНС, що здійснили заходи щодо вилучення та знешкодження цих снарядів, а макети були залишені для проходження та набуття відповідних навичок. Відповідні роботи також необхідні для проходження сертифікації, які будуть перевірятися відповідним органом.

Отже, позивачем створені фактичні обставини справи, які не відповідають дійсності та спростовуються доданими доказами (телеграма від 03 червня 2023 року № НР518/10/201 та доповідна записка заступника Центра розмінування ОСОБА_4 від 27 липня 2023 року.

Центр розмінування станом на 01 серпня 2023 року проходить сертифікацію. При здійсненні своїх робіт, а саме набутті практичних навичок з розмінування всі працівники Центру розмінування керуються вимогами ДСТУ-П 8820:2018 «Протимінна діяльність. Процеси управління. Основні положення». На виконання вимог ДСТУ-П 8820; ГЧІЛ8 «Протимінна діяльність. Процеси управління. Основні положення» та відповідно до пояснень заступника начальника Центру розмінування ОСОБА_4 сапери та водії відділень розмінування Центру розмінування були забезпечені військовою частиною НОМЕР_2 евакуаційним транспортом, поставлені на котлове забезпечення, забезпечені пально-мастильними матеріалами, а також чистою питною водою та харчування на весь період перебування у відрядженні.

У зв`язку із військовою агресією російської федерації та підривом 06 червня 2023 року греблі Каховської гідроелектростанції, гр. ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_1 вважають, що керівництво Центру розмінування повинно було провести евакуацію із села Афанасіївка Снігурівської міської територіальної громади Баштанського району Миколаївської області у зв`язку із його частковим підтопленням.

Крім того, відповідно до пояснень заступника начальника Центру розмінування ОСОБА_4 та довідки начальника міської військової адміністрації Снігурівської міської ради Івана Кухти від 27 липня 2023 року № 459/02-2.6) зазначено, що евакуація із села Афанасіївка Снігурівської міської територіальної громади Баштанського району Миколаївської області, куди було відряджено саперів та водіїв відділень розмінування було підтоплено, але евакуація проводилась тільки тих мешканців, які проживають в будинках, які були підтоплені. Життю та здоров`ю працівникам Центру розмінування нічого не загрожувало, вони були забезпеченні всіма необхідними продуктами, водою та предметами життєдіяльності. Відмова начальника Центру розмінування від проведення евакуації була мотивованою та правомірною, так як керівництво знаходилось разом з працівниками. Повна евакуація не проводилась на підставі відсутності загрози та твердження позивача зазначені у позовній заяві спростовуються доданими відповідачем доказами.

Відповідно до ст. 7, п. 1 ст. 31 Закону Україні від 06 грудня 2018 року № 2642-УІІІ «Про протимінну діяльність в Україні», фахівці з розмінування, які залучаються операторами протимінної діяльності до виконання заходів у сфері протимінної діяльності, підлягають обов`язковому особистому страхуванню в порядку, визначеному законодавством України.

Згідно п. 48 ст. 7 Закону України «Про страхування» зазначено, що в Україні здійснюються такі види обов`язкового страхування, а саме страхування життя і здоров`я фахівців з розмінування /крім тих, які працюють в установах і організаціях, що фінансуються з Державного бюджету України) на період їхньої участі у виконанні робіт з гуманітарного розмінування. Центр розмінування є бюджетною установою, яка фінансується з Державного бюджету, тому застосовувати ці норми чинного законодавства не можлива. Відповідно до ст. 5 Закону України від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування» зазначено, що страхування може бути добровільним або обов`язковим. В контексті викладеного, обов`язкове страхування фахівців з розмінування, які працюють в установах і організаціях, що фінансуються з Державного бюджету України не передбачено законодавством.

Між кожним працівником Центру розмінування укладено Договори добровільного страхування від нещасних випадків. Між ОСОБА_7 та АТ «Страховою компанією «Інго» укладено Договір добровільного страхування від нещасних випадків від 18 квітня 2023 року № 232244171.23.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року № 55 «Деякі питання документування управлінської діяльності» всі документи, що надходять підлягають реєстрації відповідно до норм чинного законодавства.

Заява про звільнення ОСОБА_5 від 29 травня 2023 року, на яку в позові посилається позивач, в електронному, паперовому, письмовому вигляді та будь-якими дозволеними засобами зв`язку не надходила.

13 червня 2023 року водій автотранспортних засобів водій автотранспортних засобів (сапер розмінування) відділення розмінування ОСОБА_1 в порушення вимог трудового законодавства не прибув на місце виконання своїх трудових обов`язків, а саме на місце збору відділень у населеному пункті, куди був направлений у відрядження (Баштанський район Миколаївської області) для проходження практичних навичок, про що, надійшла доповідна ОСОБА_8 від 13 червня 2023 року та доповідна заступника начальника Центру розмінування Дякевича О. М. від 13 червня 2023 року, на підставі яких розпочато службове розслідування (наказ начальника Центра розмінування від 13 червня 2023 року № 41 «Про призначення службового розслідування відносно водія автотранспортних засобів (сапера розмінування) відділення розмінування Абдуллаева Рафаіла Боюккіши». Водієм автотранспортних засобів (сапером розмінування) відділення розмінування ОСОБА_1 було надано пояснювальну записку від 19 червня 2023 року, в якій поважних причин щодо відсутності його на місці виконання своїх трудових обов`язків не наводить.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення прав та обов`язків, як затверджено у п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, є договори та інші правочини.

Договором, у відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

14 червня 2023 року до Центру розмінування засобами поштового зв`язку надійшла заява про звільнення ОСОБА_1 від 11 червня 2023 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до п. 1.1 Договору «Договір є строковим трудовим договором». Відповідно до п. 10.1 термін дії договору з 24 січня 2023 року по 23 січня 2024 року. Вичерпний перелік підстав розірвання строкового трудового договору вказаний у розділі 12 Договору.

Відповідно ч. 1 ст. 21 КЗПП України законодавчо визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При цьому трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін так і таким, що укладається на час виконання певної роботи. Тобто, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Строковий трудовий договір установлюється за взаємної згоди сторін на будь-який строк, протягом якого працівник бере на себе зобов`язання працювати на підприємстві, в установі, організації. Правовий статус працівника, з яким укладено строковий договір, не відрізняється від правового статусу працівника, з яким укладено трудовий договір на невизначений строк. У наказі (розпорядженні) про укладання строкового договору обов`язково зазначається про його строковий характер. Інакше працівник вважатиметься прийнятим на роботу за безстроковим трудовим договором.

Під час укладання строкового трудового договору працівник фактично погоджується працювати певний строк, відповідно він не матиме права розривати трудові відносини до закінчення строку договору в односторонньому порядку без поважних на це причин.

Вичерпний перелік підстав розірвання строкового трудового договору вказаний у розділі 12 Трудового Договору укладеного між ОСОБА_5 та Центром розмінування. Строковий трудовий договір підлягає розірванню достроково на вимогу працівника відповідно до пп. в) п. 12.1 договору - договір розривається з ініціативи працівника у випадках передбачених ст. 39 КЗпП України і даним Договором. У ч. 1 п. 39 КЗпП України визначено, що трудовий договір підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Ч. 1 ст. 38 визначає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирналттятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин.

Роз`яснення поняття строкового договору, характеру наступної роботи, умови її виконання, можливості дострокового розірвання такого договору також міститься в листі Міністерства праці та соціальної політики України від 03 лютого 2003 року № 06/2-4/13, яким керувався відповідач при наданні письмової відповіді.

Крім того в абзаці 4 пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 26 жовтня 1995 року і інш.), що у справах про звільнення також було зазначено, що відповідно до ст. 39 КЗпП України працівник вправі вимагати розірвання строкового трудового договору при наявності для цього поважних причин. Спори про дострокове розірвання такого трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів (статті 224, 231, п. 1 ст. 232 КЗпП України).

Отже, відповідно до укладеного трудового договору № 10/1-2023 від 24 січня 2023 року та норм чинного законодавства працівнику ОСОБА_1 було письмово відмовлено у задоволенні його заяви про звільнення у зв`язку із відсутністю правових підстав для дострокового розірвання трудових відносин до закінчення терміну строкового трудового договору з ініціативи працівника. Також ОСОБА_5 був матеріально відповідальною особою, для передачі матеріальних цінностей не з`являвся.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 у справі № 818/501/16 та від 03 липня 2021 року справа № 508/1190/17.

Відповідно до матеріалів службового розслідування та ст. 147 КЗпП України ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді «догана».

20 червня 2023 року надійшла повторна доповідна заступника начальника Центру розмінування Дякевича О. М. від 20 червня 3023 року, від 29 червня 2023 року та доповідна командира відділення ОСОБА_8 від 29 червня 2023 року, на підставі яких розпочато службове розслідування (наказ начальника Центра розмінування від 29 червня 2023 року № 46 «Про призначення службового розслідування відносно водія автотранспортних засобів (сапера розмінування) відділення розмінування Абдуллаева Рафаіла Боюккіши». Водієм автотранспортних засобів (сапером розмінування) відділення розмінування ОСОБА_1 було надано пояснювальну записку від 20 червня 2023 року, в якій поважних причин щодо відсутності його на місці виконання своїх обов`язків не наводить, доказів відсутності на роботі більше трьох протягом робочого дня з поважних причин не надав.

Відповідно до п. 2 ст. 147 КЗпП України та матеріалів службового розслідуванню, водія автотранспортних засобів (сапер розмінування) відділення розмінування Центру розмінування ОСОБА_5 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді «звільнення» (витяг з наказу від 29 червня 2023 року № 52 «Про результати службового розслідування стосовно ОСОБА_1 ) за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Позивач в позовній заяві посилається, що Центр розмінування порушив вимоги щодо Порядку проведення службового розслідування, але ці твердження є бедпіставними. По-перше: позивач у позові посилається, що Центр розмінування при проведенні службового розслідування повинен керуватися та застосовувати норми визначені Порядком проведення службового розслідування, стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року № 950.

Відповідно до ст. З Закону України «Про запобігання корупції» працівники Центру розмінування (а саме водій автотранспортних засобів (сапер розмінування) відділення розмінування Центру розмінування) не відноситься до осіб, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

У зв`язку із тим, що відповідно до п. 1 Положення про Центр розмінування (нова редакція), затвердженого наказом від 08 серпня 2023 року № 210 Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту: Центр розмінування - це бюджетна організація, яка входить до структури Державної спеціальної служби транспорту та підпорядковується Голові Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту. А відповідно до ст.1 Закону України від 05 лютого 2004 року № 1449-ІУ «Про Державну спеціальну службу транспорту», Державна спеціальна служба транспорту є спеціалізованим військовим формуванням, що входить до системи Міністерства оборони України. На підставі вищевикладеного та у зв`язку із відсутністю у законодавстві чітко визначеного порядку проведення службових розслідувань працівників, які не відносяться до військовослужбовців, але працюють на підприємствах, які входить до структури Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України, тому Центр розмінування при проведенні службового розслідування за аналогією закону керується та застосовує норми визначені Порядком проведення службового розслідування у Державній спеціальній службі транспорту, затвердженого наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 26 липня 2022 року № 90 та Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608.

Доводи позивача, що службові розслідування були проведені з порушенням Порядку проведення службового розслідування є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до п. З Розділу IV Порядку проведення службового розслідування у Державній спеціальній службі транспорту, затвердженого наказом Голови Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 26 липня 2022 року № 90 особа, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування); особи, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Твердження позивача щодо порушення притягнення до дисциплінарної відповідальності не відповідає дійсності та не відповідають Порядку проведення службового розслідування у Державній спеціальній службі транспорту. Заяв та клопотань, щодо витребування матеріалів службового розслідування не надходило.

Крім того, позивач був ознайомлений із результатами службового розслідування, про що свідчать його підписи про ознайомлення на Листі-погодженні до відповідних наказів, а саме: наказ начальника Центру розмінування від 29 червня 2023 року № 47 «Про результати службового розслідування стосовно ОСОБА_1 » та наказ начальника Центру розмінування від 03 липня 2023 року № 52 «Про результати службового розслідування стосовно ОСОБА_1 ». Всі пояснення від позивача при проведенні відповідних службових розслідувань було долучено до актів службових розслідувань.

Отже, доводи позивача про те, що він не отримував інформації щодо підстав проведення розслідувань щодо нього, не мав можливості надавати пояснення та не був повідомлений про час, дату та місце службового розслідування не відповідають дійсності та спростовуються доданим відповідачем доказами (пояснювальні записки, додані до матеріалів службових розслідувань, відповідні підписи на листах-погодженнях і інш.).

Позивач зазначає, що його звільнення є незаконним, та Центром розмінування було порушено порядок звільнення та не було ознайомлено його під розписку із наказом. Дане твердження не відповідає дійсності та суперечить доказам які додано до матеріалів справи.

ОСОБА_1 був звільнений з посади водія автотранспортних засобів (сапер розмінування) відділення розмінування Центру розмінування на підставі наказу від 03 липня 2023 року № 90 з 12 червня 2023 року (останній день фактичного виконання трудових обов`язків працівником) у зв`язку з прогулом згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з причини застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді «звільнення».

Згідно з п. 4 ч. 1ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2023 року у справі № 189/1720/21.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1. ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Таким чином, можна прийти до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання незаконним наказу від 03 липня 2023 року № 90 Про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з прогулом без поважних причин 12 червня 2023 року, згідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, зміни формулювання причини звільнення з роботи ОСОБА_1 .. Крім того, правомірність звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 з 12 червня 2023 року (останній день фактичного виконання трудових обов`язків працівником), що підтверджується Табелем обліку використання робочого часу від 30 червня 2023 року.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, ст. 244 ЦК України, п. 4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженою наказом Мінпраці, Мін`юсту і Мінсоцзахисту від 29 липня 1993 року № 58 уповноваженій особі ОСОБА_1 на підставі Довіреності, посвідченої 04 липня 2023 року приватним нотаріусом ДМНО Деллаловою В.М. за реєстровим номером 203, при звільненні було надано копію наказу про звільнення від 03 червня 2023 року № 90 та письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та видано належно оформлену трудову книжку із внесеним до неї запису про звільнення.

Крім того, представника позивача було ознайомлено та видано всі копії та оригінали документів, про що свідчить його особистий підпис на Листі- погодженні до наказу, отже твердження щодо не ознайомлення під підпис ОСОБА_9 є безпідставними та задоволення вимог позивача щодо визнання незаконним та скасування наказу начальника Центру розмінування № 52 від 29 червня 2023 року та зміни формування причини звільнення відповідно до ст. 39 КЗпП України не підлягає.

Додатково звертає на себе увагу і те, що після звільнення ОСОБА_1 до Центру розмінування надходило звернення Південно-Східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 17 липня 2023 року вих. № ПС/1/15843-23 від 17 липня 2023 року (вх. до Центру розмінування Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони № 41 від 17 липня 2023 року) щодо надання інформації та пояснень щодо можливого порушення законодавства відносно звільнення ОСОБА_5 .. Відповідно до чинного законодавства Центром розмінування було надані до Південно- східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці відповідні пояснення (вих. № 389 від 26 липня 2023 року). Фактів порушення вимог законодавства про працю від Південно-Східного міжрегіонального управлінням державної служби з питань праці після надання пояснень Центром розмінування не надходило.

Стосовно відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Абзацом першим п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року з подальшими змінами та доповненнями, визначеного, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Частина друга ст. 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає у фізичному болю, стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самою, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною другою п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювана; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана; вини останнього в її заподіянні.

Вищевказані складові є необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності.

Зокрема, повинно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, але позивач ніяких підтверджуючих доводів не наводить.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивача, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995 рооку № 4), які відсутні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 76 ЦЛК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відтісніть обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 150 000 грн., при цьому, жодним доказом такі вимоги не підтверджує.

Встановивши вказані обставини справи, а також керуючись вказаними нормами права, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Згідно частини 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги позицію сторони позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

Твердження позивача відносно протиправності відповідача стосовно позивача є лише його оціночним судженням, що не може бути витлумачене, як таке, що містить фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів, які використовує в своєму позові позивач.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до Центру розмінування Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причини звільнення та стягнення моральної шкоди відмовити, судові витрати віднести за рахунок держави.

Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 21, 22, 36, 39-1, 40, 47, 48, 147, 149, 221, 232, 233, 235 КЗпП України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Центру розмінування Державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причини звільнення та стягнення моральної шкоди відмовити

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя