Постанова

Іменем України

30 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 753/20537/18

провадження № 61-15167св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», правонаступниками якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» та товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,

відповідач- ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Кулікової С. В., Рубан С. М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року позов АТ «Дельта Банк» задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» заборгованість у розмірі 17 675 919,40 грн, що складається із:

заборгованості за кредитним договором від 27 жовтня 2005 року № 434-Ф (кредитний договір-1) у розмірі 4 701 026,63 грн: тіло кредиту - 2 920 146,55 грн, відсотки - 1 780 880,08 грн;

заборгованості за кредитним договором від 23 січня 2006 року № 501-Ф (кредитний договір-2) у розмірі 11 622 767,01 грн: тіло кредиту - 7 275 482,00 грн, відсотки - 4 347 285,01 грн;

заборгованості за кредитним договором від 27 січня 2006 року № 506-Ф (кредитний договір-3) у розмірі 1 352 125,76 грн: тіло кредиту - 835 295,25 грн, відсотки - 516 830,51 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 січня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі. Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 січня 2020 року справу призначено до розгляду у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року задоволено заяву АТ «Дельта Банк» про залучення до розгляду справи його правонаступника - товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» (далі - ТОВ «ФК «Інвест-Кредо») за кредитними договорами-1, 3.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі залучено ОСОБА_2 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт-Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт-Капітал») як правонаступника АТ «Дельта Банк» за кредитним договором-2.

Постановою Верховного Суду від 29 червня 2021 року касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Київського апеляційного суду від 09 липня 2020 року залишено без змін.

У липні 2021 року ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» звернулося до апеляційного суду із заявою про забезпечення позову, у якій просило накласти арешт на нерухоме майно у межах заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами від 27 жовтня 2005 року № 434-Ф та від 27 січня 2006 року № 506-Ф у загальному розмірі 6 053 152,39 грн, а саме на:

- земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер :22:002:0560, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с. Поляниця, уч. Вишні, Яремчанської міської ради Івано-Франківської області;

- земельну ділянку площею 0,1493 га, кадастровий номер :22:002:0559, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с. Поляниця, уч. Вишні, Яремчанської міської ради Івано-Франківської області.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» обґрунтовувало тим, що виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитними договорами від 27 жовтня 2005 року № 434-Ф та від 27 січня 2006 року № 506-Ф забезпечувалося виключно іпотечним договором № 506-Ф/434-Ф/ІП-2 від 27 лютого 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М., зареєстрованим у реєстрі за № 975, предметом за яким є:

- земельна ділянка площею 0,1500 га, кадастровий номер :22:002:0560, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с. Поляниця, уч. Вишні, Яремчанської міської ради Івано-Франківської області;

- земельна ділянка площею 0,1493 га, кадастровий номер :22:002:0559, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с. Поляниця, уч. Вишні, Яремчанської міської ради Івано-Франківської області.

У пункті 2.2 іпотечного договору зазначено, що загальна договірна (заставна) вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін складає 1 044 329,39 доларів США, або еквівалент у гривнях за курсом НБУ станом на 12 лютого 2007 року - 5 273 863,41 грн.

У свою чергу, 02 липня 2014 року колишнім керівництвом АТ «Дельта Банк» укладені:

- договір про відступлення права вимоги, укладений між АТ «Дельта Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Актив-Гарант» (далі - ТОВ «ФК «Актив-Гарант»), предметом якого є право вимоги до ОСОБА_1 за кредитними договорами від 27 жовтня 2005 року № 434-Ф та від 27 січня 2006 року № 506-Ф у загальному розмірі 6 717 405,85 грн, який є предметом спору у господарській справі № 910/15244/16;

- договір про розірвання іпотечного договору № 506-Ф/434-Ф/ІП-2, укладеного 27 лютого 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» (далі - ЗАТ «ТАС-Інвестбанк») та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М., зареєстрованим у реєстрі за № 975, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М., зареєстрований у реєстрі за № 975, який є предметом спору у цивільній справі № 354/397/17.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10 листопада 2016 року у справі № 910/15244/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23 лютого 2017 року та постановою Вищого господарського суду України від 18 травня 2017 року, позов АТ «Дельта Банк» задоволено; визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 02 липня 2014 року, укладений між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Актив-Гарант»; зобов'язано ТОВ «ФК «Актив-Гарант» повернути оригінали документів.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 25 березня 2020 року у справі № 354/397/17 позов АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова С. М., про визнання недійсним договору про розірвання іпотечного договору, застосування наслідків недійсності правочину, задоволено.

Визнано недійсним договір про розірвання іпотечного договору

№ 506-Ф/434-Ф/ІП-2 від 27 лютого 2007 року за № 975, укладеного між

ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 , що посвідчений 02 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М., зареєстрований у реєстрі за № 867, укладений між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 .

Визнано АТ «Дельта Банк» попереднім іпотекодержателем з 27 лютого 2007 року за іпотечним договором № 506-Ф/434-Ф/ІП-2, посвідченим 27 лютого 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М., зареєстрованим у реєстрі за № 975, укладеним між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 .

Скасовано записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 02 липня 2014 року:

- про припинення іпотеки № 2623692, 14:57:30, що внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14158887 від 02.07.2014 15:00:10;

- про припинення обтяження № 6195073, 15:07:34, що внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14159372 від 02.07.2014 15:08:07;

- про припинення іпотеки № 2622774, 15:15:14, що внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14159864 від 02.07.2014 15:16:11;

- про припинення обтяження № 6195344, 15:19:27, що внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14160105 від 02.07.2014 15:19:50.

У рамках розгляду справи № 354/397/17, ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2017 року у справі № 354/397/17 задоволено заяву АТ «Дельта Банк», правонаступником якого за кредитними договорами від 27 жовтня 2005 року № 434-Ф та від 27 січня 2006 року № 506-Ф є ТОВ ФК «Інвест Кредо»; накладено арешт на вказані вище земельні ділянки.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 24 червня 2021 року рішення суду від 25 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову АТ «Дельта Банк» відмовлено (справа № 354/397/17).

Згідно з інформацією з веб-сайту Судова влада України, заявнику стало відомо, що 23 липня 2021 року адвокат Титкало Р. С., діючий в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, вжитих у справі № 354/397/17

Посилаючись на те, що з матеріалів справи, що переглядається а також справи № 354/397/17 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діють узгоджено, маючи спільну мету - уникнення боржником ОСОБА_1 цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе кредитних зобов`язань, і що є велика вірогідність скасування заходів забезпечення позову у справі № 354/397/17 у зв`язку з набранням законної сили постанови апеляційного суду від 24 червня 2021 року, що надалі призведе до припинення арешту на майно, яким ОСОБА_1 зможе вільно розпоряджатись (відчуджувати, обтяжувати тощо) і як наслідок потягне за собою утруднення виконання судового рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2019 року про стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами, ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» просило задовольнити заяву про забезпечення позову.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року заяву ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно у межах заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами від 27 жовтня 2005 року № 434-Ф та від 23 січня 2006 року №501-Ф у загальному розмірі 6 053152,39 грн, а саме на:

- земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :22:002:0560, що розташована в с. Поляниця, уч. Вишні, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області, та належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту права власності на земельну ділянку серії ЯГ №307289, виданого 03 липня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 січня 2006 року, зареєстровано у реєстрі за № 232, ВСО № 559361, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 88;

- земельну ділянку площею 0,1493 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :22:002:0559, що розташована в с. Поляниця, уч. Вишні, Яремчанської міської ради, Івано-Франківської області, та належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту права власності на земельну ділянку серія ЯГ №307288 (на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 січня 2006 року, зареєстрованого за №227, ВСО № 559360, виданого 03 липня 2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 87.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ураховуючи викладені у заяві ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» про забезпечення позову обставини щодо невиконання ОСОБА_1 умов кредитних договорів від 27 жовтня 2005 року № 434-Ф та від 27 січня 2006 року № 506-Ф, зважаючи на розмір заборгованості, що стягується з позичальника, апеляційний суд дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав стягувача ТОВ «ФК «Інвест-Кредо».

Накладення арешту на земельні ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :22:002:0560, та площею 0,1493 га, кадастровий номер :22:002:0559, які належать відповідачу на праві власності, у межах суми заборгованості за кредитними договорами є співмірним із заявленими АТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», позовними вимогами. Зазначений захід забезпечення позову спрямований саме на забезпечення вказаного нерухомого майна до повного виконання судового рішення, унеможливлює розпорядження майном, забезпечує збалансованість інтересів сторін. Апеляційний суд також зазначив, що накладення арешту на нерухоме майно відповідача не призведене до жодних збитків для неї, а тому застосування зустрічного забезпечення є недоцільним.

Рух справи у суді касаційної інстанції

У вересні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій заявник просила скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» про забезпечення позову відмовити.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року задоволено заяву суддів Верховного Суду про самовідвід, справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 13 грудня 2022 року справу призначено судді-доповідачеві.

Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

Касаційна скарга ОСОБА_1 у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження мотивована тим, що у справі відсутні докази, на підставі яких можна зробити висновок про існування обставин, які свідчать про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, а також про те, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Саме лише посилання у заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обгрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2021 року у справі № 760/13059/19, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/9842/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 372/135/19, від 11 листопада 2020 року № 932/14900/19.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що апеляційний суд встановив ту обставину, що вартість земельних ділянок, на які накладено арешт станом на 12 лютого 2007 року становила 1 044 329,39 дол. США, що за курсом НБУ станом на 09 вересня 2021 року становить 27 935 811,20 грн. Натомість заборгованість за кредитними договорами становить лише 6 053 152,39 грн. Наведене свідчить, що суд апеляційної інстанції наклав арешт на майно, вартість якого суттєво перевищує майнові вимоги позивача, що дає підстави для висновку про неврахування апеляційним судом висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) щодо необхідності дотримання принципу співмірності.

У жовтні 2021 року від ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» надійшов відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обгрунтованістю оскаржуваного судового рішення.

В обгрунтування доводів відзиву заявник вказав, що згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельні ділянки, на які накладено арешт, є єдиним нерухомим майном, що належить ОСОБА_1 , на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення її кредитної заборгованості. Інше нерухоме майно остання відчужила.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 жовтня 2005 року між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 434-Ф, за умовам якого банк надав відповідачу кредит у вигляді мультивалютної кредитної лінії у доларах США з лімітом заборгованості 40 000,00 доларів США на строк користування до 26 жовтня 2006 року, а відповідач зобов`язалася повернути наданий кредит, сплатити відсотки у розмірі 14 % річних та платежі за кредитом у встановлений у договорі строк в повному обсязі. Погашення кредиту та оплата відсотків за його користування здійснюється в порядку та строки передбачені договором.

Між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладений додатковий договір № 1 від 09 листопада 2005 року, додатковий договір № 2 від 27 грудня 2005 року, додатковий договір № 3 від 10 лютого 2006 року, додатковий договір № 4 від 16 лютого 2006 року, додатковий договір № 5 від 10 квітня 2006 року, додатковий договір № 6 від 28 квітня 2006 року, додатковий договір № 7 від 03 травня 2006 року, додатковий договір № 8 від 31 травня 2006 року, додатковий договір № 9 від 18 вересня 2006 року, додатковий договір № 10 від 05 вересня 2006 року, додатковий договір № 11 від 25 жовтня 2006 року, додатковий договір № 12 від 05 лютого 2007 року та додатковий договір № 13 від 28 вересня 2007 року, відповідно до умов яких, відповідачу надано кредит у розмірі 579 000,00 доларів США та 2 920 146,55 грн зі зміною відсоткової ставки та кінцевим терміном повернення заборгованості до 26 жовтня 2012 року.

23 січня 2006 року між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 501-Ф, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у вигляді мультивалютної кредитної лінії у доларах США з лімітом заборгованості 35 000,00 доларів США на строк користування до 22 січня 2007 року, а відповідач зобов`язалася повернути наданий кредит, сплатити відсотки у розмірі 15 % річних та платежі за кредитом у встановлений у договорі строк в повному обсязі. Погашення кредиту та оплата відсотків за його користування здійснюється в порядку та строки передбачені договором.

Між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладений додатковий договір № 1 від 27 січня 2006 року, додатковий договір № 2 від 06 лютого 2006 року, додатковий договір № 3 від 10 квітня 2006 року, додатковий договір № 4 від 28 квітня 2006 року, додатковий договір № 5 від 03 травня 2006 року, додатковий договір № 6 від 23 червня 2006 року, додатковий договір № 8 від 22 січня 2007 року, додатковий договір № 9 від 06 лютого 2007 року, додатковий договір № 10 від 20 лютого 2007 року, додатковий договір № 11 від 28 вересня 2007 року, додатковий договір № 12 від 18 грудня 2008 року, додатковий договір № 13 від 12 лютого 2009 року та додатковий договір № 14 від 23 липня 2010 року, відповідно до умов яких, відповідачу було надано кредит у розмірі 1 400 000,00 доларів США та 14 338 568,47 грн зі зміною відсоткової ставки та кінцевим терміном повернення заборгованості до 22 листопада 2012 року.

27 січня 2006 року між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 506-Ф, за умовам якого банк надав відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у доларах США з лімітом заборгованості 180 000 доларів США на строк користування до 26 січня 2007 року, а відповідач зобов`язалася повернути наданий кредит, сплатити відсотки у розмірі 15 % річних та платежі за кредитом у встановлений у договорі строк в повному обсязі. Погашення кредиту та оплата відсотків за його користування здійснюється в порядку та строки передбачені договором.

За вказаним кредитним договором від 27 січня 2006 року, між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 2 від 06 лютого 2006 року, додатковий договір № 2/1 від 10 квітня 2006 року, додатковий договір № 3 від 28 квітня 2006 року, додатковий договір № 4 від 03 травня 2006 року, додатковий договір № 5 від 31 травня 2006 року, додатковий договір № 6 від 05 вересня 2006 року, додатковий договір № 7 від 22 січня 2007 року, додатковий договір № 8 від 05 лютого 2007 року та додатковий договір № 9 від 28 вересня 2007 року, відповідно до умов яких, відповідачу надано кредит у розмірі 180 000,00 доларів США з зміною відсоткової ставки та кінцевим терміном повернення заборгованості до 22 листопада 2012 року.

ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» виконав свої зобов`язання в повному обсязі, а саме за кредитним договором від 27 жовтня 2005 року № 434-Ф, зі змінами та доповненнями, здійснив видачу кредитних ресурсів у розмірі 579 000,00 доларів США та 2 920 146,55 грн; за кредитним договором від 23 січня 2006 року № 501-Ф, зі змінами та доповненнями, здійснив видачу кредитних ресурсів у розмірі 1 400 000,00 доларів США та 14 338 568,47 грн до 22 листопада 2012 року; за кредитним договором від 27 січня 2006 року № 506-Ф, зі змінами та доповненнями, здійснив видачу кредитних ресурсів у розмірі 180 000 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами, 27 лютого 2007 року між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір № 506-Ф/434-Ф/ІП-2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М., зареєстрований у реєстрі за № 975, згідно з яким ОСОБА_1 передано в іпотеку земельні ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер :22:002:0560, та площею 0,1493 га, кадастровий номер :22:002:0559, в с. Поляниця, уч. Вишні Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, які належать їй на праві власності на підставі державних актів серії ЯГ № 307289 та серії ЯГ № 307288 від 03 липня 2006 року. Відповідно до пункту 2.2. іпотечного договору, загальна договірна (заставна) вартість предмета іпотеки за домовленістю сторін складала 1 044 329,39 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 5 273 863,41 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги № 1, укладеного 18 червня 2013 року між ПАТ «Омега Банк» та АТ «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 1358, ПАТ «Омега Банк» відступило АТ «Дельта Банк» всі права вимоги продавця у якості кредитора до позичальника ОСОБА_1 за кредитними договорами, а також договорами забезпечення.

У статуті ПАТ «Омега Банк» зазначено, що ПАТ «Омега Банк» є правонаступником усіх прав та обов`язків низки акціонерних товариств, зокрема і ЗАТ «ТАС-Інвестбанк», з яким ОСОБА_1 укладено кредитні договори від 27 жовтня 2005 року № 434-Ф, від 23 січня 2006 року № 501-Ф та від 27 січня 2006 року № 506-Ф.

Відповідно до виписок із особових рахунків відповідача та довідок-розрахунків по кожному із вказаних кредитних договорів, наданих позивачем, заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Дельта Банк» за кредитними договорами становить:

- за кредитним договором від 27 жовтня 2005 року № 434-Ф - 4 701 026,63 грн, у тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 2 920 146,55 грн, заборгованість зі сплати відсотків - 1 780 880,08 грн;

- за кредитним договором від 23 січня 2006 року № 501-Ф - 11 622 767,01 грн, у тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 7 275 482,00 грн, заборгованість зі сплати відсотків - 4 347 285,01 грн;

- за кредитним договором від 27 січня 2006 року № 506-Ф - 1 352 125,76 грн, у тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 835 295,25 грн, заборгованість зі сплати відсотків - 516 830,51 грн.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За положеннями пункту 3 частини першої та частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження ухвал суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення у разі задоволення позову.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і захистити інтереси позивача.

Фундаментальними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, доводи заяви про забезпечення позову та заперечення іншої сторони. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Правова природа арешту майна чи іншого обмеження стосовно майна, вчиненого у зв`язку із провадженням у цивільній справі, полягає у обмеженні права розпорядженні ним (продаж, дарування, відчуження в інший спосіб, передання в заставу, іпотеку, укладення інших правочинів чи перероблення майна), при цьому за власником зберігається право користування. Таке обмеження допускається, якщо воно передбачено законом і є обґрунтованим.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу».

Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.

Установивши обставини щодо невиконання боржником ОСОБА_1 умов кредитних договорів від 27 жовтня 2005 року № 434-Ф та від 27 січня 2006 року № 506-Ф, кредитором якої є заявник ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», зважаючи на розмір заборгованості, що стягується з позичальника, апеляційний суд дійшов правильного та обгрунтованого висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав стягувача ТОВ «ФК «Інвест-Кредо».

Водночас суд підставно керувався тим, що накладення арешту на земельні ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :22:002:0560, та площею 0,1493 га, кадастровий номер :22:002:0559, які належать відповідачу на праві власності, у межах суми заборгованості за кредитними договорами є співмірним із заявленими АТ «Дельта Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», позовними вимогами. Зазначений захід забезпечення позову спрямований саме на забезпечення вказаного нерухомого майна до повного виконання судового рішення, унеможливлює розпорядження майном, забезпечує збалансованість інтересів сторін.

Такі заходи забезпечення позову є необхідними та забезпечать поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача в разі задоволення позову. Доказів про те, що застосована судом заборона матиме негативні майнові наслідки для відповідача не надано.

З огляду на визначену сторонами іпотечного договору заставну вартість предмета іпотеки (пункт 2.2. договору - 5 273 863,41 грн) та заборгованість за вказаними кредитними договорами у сумі 6 053 152,39 грн, колегія суддів вважає безпідставними аргумети касаційної скарги про те, що застосований апеляційним судом захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане нерухоме майно є неспівмірним із заявленими позивачем вимогами.

Вказуючи у касаційній скарзі про неспівмірність вжитих судом заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами у зв`язку із суттєвим перевищенням вартості земельних ділянок, на які накладено арешт, над заборгованістю за вказаними кредитними договорами (27 935 811,20 грн проти 6 053 152,39 грн), відповідач належними та допустими доказами не обгрунтувала зазначену нею вартість спірного нерухомого майна, а тому ці доводи колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2021 року у справі № 760/13059/19, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/9842/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 372/135/19, від 11 листопада 2020 року № 932/14900/19 є необґрунтованими, оскільки в наведених справах та у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, є різними встановлені фактичні обставини. Крім того, питання щодо забезпечення позову вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи та доводів заявника. У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку доводам позивача щодо необхідності вжиття таких заходів забезпечення позову.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович