Провадження №2/523/277/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.

за участю секретаря судових засідань Іванченко В.О.

розглянувши в судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вони з відповідачем є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 28.09.2021 р, після розірвання шлюбу подружжя проживало разом. Разом з цим, одразу після початку війни, він запропонував колишній дружині поїхати разом на проживання в Чернівецьку область, однак відповідач у справі відмовилась, а він та дитина поїхали з окупованого міста. Позивач зазначає, що станом на цей час він та син проживають в Чернівецькій області, а відповідач наполягає на проживанні сина в м. Нова Каховка Херсонської області.

На підставі викладеного просить визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2022 року позовну заяву було прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам направлено копію ухвалу суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву.

Зобов`язано третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, надіслати суду пояснення щодо позову у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали, а також подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На адресу суду 14.02.2023 року (вх. № 3894) надійшли письмові пояснення третьої особи за підписом міського голови щодо предмету позовних вимог. Згідно яких зазначено, що орган опіки та піклування просить розгляд справи провести за відсутності третьої особи з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, також в поясненнях вказано, що батьком створені належні умови для проживання дитини (а.с.56).

Також, на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування від 07.02.2023 року № 02-16/191, згідно якого зазначено, що орган опіки та піклування Вижницької міської ради не може повною мірю з`ясувати всі обставини справи та надати висновок щодо розв`язання спору(а.с.57-59). До висновку надано низку документів, зокрема, письмові пояснення ОСОБА_4 .

В подальшому, 22.03.2023 року (вх. № 2261) на адресу суду надійшло клопотання відповідача ОСОБА_4 про закриття провадження у справі, яке обґрунтовано тим, що спір у справі відсутній, дитина проживає разом з матір`ю в республіці Польща (а.с. 74-78).

До клопотання надано низку документів на іноземній мові, та довідку з перекладом на українську мову щодо відвідування дитиною Державного дитячого садка.

Аналогічне клопотання надійшло 23.03.2023 року (вх. № 7770); 27.03.2023 року (вх. № 2347) та 06.05.2023 року (вх. № 2750).

Ухвалою суду від 29 травня 2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.182).

Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином (а.с.185), 08.12.2022 року (вх. № 24081) надійшла заява за підписом позивача про можливість розгляду справи у його відсутність, в якій позивач зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги, та що в разі підстав передбачених ст. 280 ЦПК України, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.33). Аналогічна заява щодо можливості розгляду справи у відсутність сторони позивача надійшла до суду 23.03.2023 року (вх. № 2271) (а.с.134).

Відповідач ОСОБА_2 , до суду також не з`явилась, неодноразово повідомлялась про час та місце слухання справи, неодноразово зверталась на адресу суду з клопотаннями про закриття провадження у справі, а відтак, є такою, що обізнана про наявність справи в суді, висловила свою думку щодо заявлених позовних вимог. Згідно поданих клопотань просила закрити провадження у справі з тих підстав, що вона та її малолітня дитина наразі перебувають в Республіці Польща, дитина влаштована до дитячого садка, вона отримує допомогу від держави та заробітну плату (а.с. 74-129).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області до суду не з`явився, при цьому, на адресу суду 14.04.2023 року (вх. № 3894) надійшли письмові пояснення представника третьої особи згідно яких представник зазначив щодо можливості розгляду справи за відсутності орану опіки та з урахуванням якнайкращих інтересів дитини. Також, до даних письмових пояснень представником надано висновок органу піки та піклування від 07.02.2023 року № 02/16/191, згідно якого зазначено, що орган опіки не може повною мірою з`ясувати всі обставини справи та надати висновок щодо розв`язання даного спору, оскільки мати дитини проживає за межами України (а.с.56-59).

Отже, з урахуванням зазначеного судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, позивач та представник третьої особи звернулась на адресу суду з клопотаннями щодо розгляду справи за їх відсутності, відповідач висловила думку щодо заявлених вимог, а відтак суд дійшов висновку щодо розгляду справи у відсутність сторін.

Згідно з ч. 3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Звертаючи до суду з даним позовом, позивач зазначив, що після розірвання шлюбу, подружжя продовжувало проживати разом, однак одразу після окупації міста Нова Каховка, він запропонував колишній дружині разом з дитиною виїхати до Чернівецької області, однак, колишня дружина відмовилась та залишилась на окупованій території, а позивач та син виїхали до м. Вижниця Чернівецької області. Позивач зазначає, що він та син взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи та проживають за адресою: м. Вижниця Вижницький район, Чернівецька область. Позивач зазначив, що в телефонних розмовах відповідач наголошує на тому, щоб забрати дитину до окупованої території, що свідчить, що батьки не можуть досягти згоди з приводу визначення місця проживання дитини.

Щодо умов проживання та виховання дитини, позивач зазначив, що дитина забезпечена всім необхідним, дитина забезпечена окремим спальним місцем, має окремий куточок для ігор та відпочинку, умови проживання дитини відповідають інтересам дитини. Позивач зазначив, що в якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

З урахуванням викладеного позивач просить визначити місце проживання малолітнього сина з ним за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 .

Позивачем на підтвердження обставин позовних вимог надано наступні документи, які досліджуються судом.

Згідно копії рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 28.09.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано, після розірвання шлюбу, дружині повернуто дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 » (а.с.14,15).

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16).

Згідно довідки від 29.03.2022 року ОСОБА_3 в супроводі законного представника ОСОБА_1 взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17).

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 21.10.2022 року складеного за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , є внутрішньо переміщеною особою та разом з батьком проживає за місцем проживання бабусі та дідуся. Умови проживання хороші, у дитини наявні сезонний одяг та взуття відповідно до віку. Хлопчик охайний та доглянутий, забезпечений спальним місцем та має окремий куточок для ігор та відпочинку. Висновок за актом обстеження: умови проживання відповідають інтересам дитини, батько веде належний догляд за дитиною, забезпечує сина всім необхідним для нормального життя та розвитку (а.с.18).

На підтвердження прав власності на житловий будинок, позивач надав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно та Витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, згідно якого власником будинку є ОСОБА_6 (а.с.19-20).

Також, позивач надав суду документи на підтвердження стану здоров`я та документи щодо відсутності проваджень щодо притягнення до адміністративної відповідальності. Також позивач надав характеристику видану Вижницьким закладом дошкільної освіти № 2 (дитячий садок) від 19.10.2022 року, згідно якої зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ВПО) з червня 2022 року відвідує дитячий садок, дитину в садок оформляв та приводить батько, дитина охайна, відвідує гуртки, з радісно зустрічає тата (а.с.22-27).

Отже, судом встановлено, що станом на час подання позову малолітній ОСОБА_7 разом з батьком, тобто позивачем у справі, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , як внутрішньо переміщені особи, батько створив для дитини належні умови для проживання, влаштував до дитячого садка, та належним чином дбає про дитину.

Судом досліджується висновок органу опіки та піклування від 07.02.2023 року № 02-16/191 згідно якого встановлено, що мати дитини на засідання комісії не прибула проте надала письмове пояснення згідно якого пояснила, що її колишній чоловік та їх спільний син виїхали з окупованої території в безпечне місце для проживання та між нею та чоловіком була домовленість про те, що при першій можливості вона теж виїде на безпечне місце де їй та дитині не буде ніщо загрожувати. Єдиною можливістю виїхати було покинути м. Нова Каховка через Крим та РФ до країни Шенгену. Перетин кордону було здійснено за паспортом громадянина України. Після отримання проїзного документи мати дитини має намір забрати сина до Республіки Польща, оскільки перебування дитини на території України є небезпечним та остання наполягає на проживання дитини разом з нею, в цілковитій безпеці для життя та здоров`я. На підставі викладеного, орган опіки та піклування дійшов висновку, що батьком дитини створені всі необхідні умови для проживання дитини, батько піклується про розвиток дитини. Разом з цим, відповідно до протокольного рішення Комісії з питань захисту прав дитини Вижницької міської ради від 30.01.2023 року № 1, враховуючи, що мати хлопчика ОСОБА_4 , проживає за межами України та не має змоги приїхати на територію України, через відсутність проїзного документа, а тому орган опіки та піклування не може повною мірою з`ясувати всі обставини та надати висновок щодо розв`язання даного спору (а.с.57-59).

Судом досліджується клопотання відповідача про закриття провадження у справі подане відповідачем в порядку п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, яке надійшло на електронну адресу суду 22.03.2023 року (вх. № 2261) згідно якого відповідач зазначає, що вона є особою, яка користується тимчасовим захистом Республіки Польща, та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Слід зазначити, що клопотання про закриття провадження у справі, зокрема містить в собі заперечення/пояснення щодо позовних вимог. Отже, відповідач зазначає, що твердження позивача щодо не бажання нею залишити окуповану територію є не вірними, оскільки її неможливість залишити місто було викликане необхідністю догляду за матір`ю, яка перенесла інсульт. Між колишнім подружжям існувала домовленість, що при першій можливості відповідач виїде з окупованого міста, знайшовши прихисток одразу забере сина до себе. Відповідач вказує, що подання позивачем позову, стало для неї несподіванкою, оскільки колишнє подружжя підтримувало зв`язок по телефону та дану інформацію батько дитини приховав від неї, як матері.

Щодо проживання сина, відповідач зазначила, що в лютому 2023 року вона забрала дитину до Республіка Польща та син наразі проживає з нею, відвідує дитячий садок, та перебуває у повній безпеці.

На підставі викладеного відповідач просить закрити провадження у справі, оскільки відсутній спір про право.

Щодо клопотання про закриття провадження у зв`язку з відсутністю спору, суд зазначає наступне.

Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20

Отже, з огляду на зазначене, суд звертає увагу сторін, що з огляду на матеріали справи твердження відповідача щодо відсутності предмету спору є помилковим, оскільки, спір про право існував як до подачі позову до суду так і існує наразі, наявність нових обставин, а саме переїзд дитини до матері до Республіки Польща, не свідчить про відсутність предмету спору.

З даного приводу слід зауважити, що з огляду на обставини справи, та надані письмові пояснення змінились обставини, що були підставою для подання позову.

З огляду на зазначене, клопотання відповідача про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає, а позовні вимоги мають бути вирішені по суті.

Таким чином, судом встановлено, що на час розгляду справи по суті малолітній ОСОБА_7 проживає з матір`ю в Республіці Польща, дитина відвідує Державний садок № 2 в Бжегу з 01.03.2023 року (а.с.87), мати дитини отримує допомогу по догляду за дитиною (а.с.88).

З даного приводу слід зазначити, що позивач підстави та або предмет позову не змінював, позовні вимоги після залишення малолітньою дитиною території України та обставини позову залишились тими ж.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Сімейним кодексом України, зокрема статтею 141 передбачено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини, так, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 157 СК передбачено, що питання з приводу виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до вимог ст.160 СК України «місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини».

Відповідно до норм Сімейного Кодексу України сімейні відносини будуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідності моральним засадам суспільства і мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У п.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції).

Особливе значення має питання про місце проживання дітей за умови окремого проживання батьків. Вирішення цього питання може істотно впливати на обсяг здійснення батьківських прав одним із батьків, оскільки більш повно повноваження з виховання дитини виконує той із батьків, з яким залишається проживати дитина. Причиною окремого проживання батьків може стати розірвання їх шлюбу або інші обставини, наприклад вимушене проживання в різних населених пунктах тощо. За окремого проживання батьків місце проживання їх неповнолітніх дітей відповідно до ст. 160 СК визначається за згодою батьків. За відсутності такої згоди спір між батьками щодо місця проживання дітей може вирішуватися судом на вимогу одного з них.

Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків.

Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

З даного приводу слід зазначити, що згідно висновку органу опіки та піклування, за яким орган опіки не надав суду висновок щодо розв`язання спору у повній мірі, з підставі відсутності матері на території України, а тому, з урахуванням вказаних обставинних суд не може надати оцінку обставинам того, в якій мірі дитина відчуває прихильність до кожного з батьків тощо.

Разом з цим, судом враховано, що малолітньому сину колишнього подружжя на час розгляду справи виповнилось 6 років, а відтак в силу малолітнього віку дитина особливо потребує належного догляду, забезпечення права на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У постанові від 30 березня 2021 року у справі № 756/73187/17 КЦС ВС зазначив, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, передусім повинні бути визначені та враховані інтереси дитини в ситуації спору, а вже потім і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини підлягають врахуванню інтереси батьків.

Як встановлено матеріалами справи, обставини, що спонукали позивача звернутися до суду з даним позовом, станом на цей час суттєво змінились, дитина змінила місце проживання, проживає в іншій країні разом з матір`ю, тобто відповідачем у справі.

Слід зазначити, що в умовах воєнного стану набули кардинальних змін правила перетину кордону дитиною без згоди одного з батьків. Так, наразі суттєво змінилось життя українських сімей, через війну в України багато матерів з дітьми вимушені шукати прихисток за кордоном. Наразі, законодавець, на час воєнного стану, надав тому з батьків, хто має такий намір, безперешкодно перетинати кордон, а іншому з батьків, хто залишив право бути позивачем у справах про заборону виїзду дитини за кордон без його згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Аналізуючи досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В силу положення п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 157, 160, 161 СК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 247, 255, 258-259, 267, 268, 354, ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Орган опіки та піклування Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області, про визначення місця проживання дитини залишити без задоволення.

Витрати понесені з розглядом справи залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його складання.Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 28.08.2023р.

Суддя: