Провадження № 22-ц/4808/1038/23
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Девляшевського В. А.,

Луганської В. М.,

секретар Працун В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Краснікова Тараса Валерійовича на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 28 червня 2023 року в складі судді Бабій О. М., постановлену у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, у справі за поданням заступника начальника Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, в рамках зведеного виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року заступник начальника Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернувся до суду із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

В обґрунтування подання зазначив, що на примусовому виконанні в Івано-Франківському відділі державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області перебуває зведене виконавче провадження №63258268 з виконання виконавчих листів №344/16496/17, виданих Івано-Франківським міським судом 16 березня 2020 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Леверідж» заборгованості в розмірі 4 943 402,69 грн. та 185 365 грн. сплаченого судового збору. 08 жовтня 2020 року державним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження. Судове рішення боржником не виконується. Згідно з інформацією, отриманої в ході проведення виконавчих дій, боржник є власником 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 лютого 2021 року виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду. В той же час, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано тільки за батьком боржника ОСОБА_2 .

Посилаючись на вказане, заступник начальника Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби, просив суд вирішити питання щодо звернення стягнення на не зареєстровану в установленому законом порядку майно боржника ОСОБА_1 , а саме 1/4 частину квартири по АДРЕСА_2 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28 червня 2023 року подання заступника начальника Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задоволено.

Вирішено звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в рамках виконавчого провадження державним виконавцем для забезпечення виконання судового рішення було вчинено ряд необхідних та можливих виконавчих дій. У результаті вжитих заходів встановлено, що ОСОБА_1 , є власником 1/4 частини квартири по АДРЕСА_1 , право власності на яке не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зважаючи на те, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, яке набрало законної сили, жодних дій щодо реєстрації права власності на вказане майно не вчинив, у державного виконавця відсутня можливість реалізувати 1/4 частини квартири. А тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Красніков Т. В., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені подання заступника начальника Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не правильно застосовані положення частини 10 статті 440 ЦПК України та статей 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження». Звернення стягнення на житловий будинок чи квартиру, в яких проживає особа, є виключним заходом, може бути застосоване в останню чергу з метою уникнення конституційних прав громадянина на житло. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що державний виконавець здійснив усі дії щодо звернення стягнення на інше майно. Не досліджено чи вживались державним виконавцем заходи спрямовані на оцінку рухомого майна частки в статутному капіталі ТОВ «Кветтер» з подальшою його реалізацією.

Також вважає, безпідставним є твердження державного виконавця щодо ухилення ОСОБА_1 від реєстрації права власності на нерухоме майно. Право власності на 1/4 частки квартири по АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 відповідно до законодавства, що діяло на той час. Відсутність інформації в Реєстрі речових прав щодо реєстрації права власності на належну боржнику частку квартири не свідчить про те, що право власності на вказане майно є таким, що не зареєстровано в установленому законом порядку. Обов`язку особи вчинити дії, спрямовані на додаткову державну реєстрацію права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, набутого до 2013 року положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачено.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник начальника Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кузик І. посилається на те, що апеляційна скарга є безпідставною та такою, що до задоволення не підлягає. Вказує, що державним виконавцем здійснено всі необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», для належного виконання судового рішення. Звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не зареєстровано в установленому законом порядку дозволить частково погасити заборгованість на користь стягувача.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Леверідж» зазначає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 адвокатів Краснікова Т. В. та Кобрин О. М., які просили скаргу задовольнити, пояснення представника Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кузика І. І. та представника ТОВ «Фінансова компанія «Леверідж» адвоката Булавинець М. М., які просили залишити ухвалу суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що на примусовому виконанні в Івано-Франківському відділі державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться зведене виконавче провадження № 63253049 по виконавчих листах № 344/16496/17 від 16 березня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Леверідж» заборгованості в розмірі 4 943 402,69 грн. та 185 365 грн. сплаченого судового збору.

Державним виконавцем вживалися заходи щодо виконання рішення суду. Так, постановою від 03 лютого 2023 року описано та накладено арешт на майно боржникка. 08 травня 2023 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та направлено до ТзОВ «Наш продукт» та ПАТ «ОТП Лізинг» для виконання.

Відповідно до листа ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» згідно з архівними даними станом на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 лютого 2001 року, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна від 28 червня 2023 року право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_4 зареєстровано за батьком боржника - ОСОБА_2

10 травня 2023 року державним виконавцем направлено вимогу з проханням вжити дії щодо реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, належної боржнику 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а 12 червня 2023 року державним виконавцем повторно направлено таку вимогу, але жодних дій боржником не вжито, відповіді не надано.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій реалізації права на доступ до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Згідно з частиною четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

За змістом статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірку, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстроване в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність державної реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, вирішується судом в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19 (провадження № 61-9215св20).

При розгляді справ указаної категорії необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ураховуючи вищевикладене, суд першої інстанції встановивши, що боржник не має грошових коштів та іншого майна, на яке приватним виконавцем може бути звернуто стягнення з метою виконання рішення суду, дійшов правильного висновку про задоволення подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державний виконавець обґрунтовано звернувся до суду з указаним поданням, оскільки відсутність державної реєстрації права власності за боржником ОСОБА_1 на 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 унеможливлює подальшу примусову реалізацію цього майна, а отже і виконання судового рішення.

Судом встановлено, що державним виконавцем вживалися визначні Законом України «Про виконавче провадження» заходи для виконання рішення суду, а саме: винесена постанова про арешт коштів боржника в банківських установах та постанова про арешт майна боржника. Кошти на рахунках боржника відсутні.

Державним виконавцем також було надано копії поштових повідомлень про вручення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження.

Із урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід погодитися із судом першої інстанції, що державним виконавцем було здійснено усі необхідні заходи, передбаченні Законом України «Про виконавче провадження», для належного виконання судового рішення. У ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було встановлено, що у боржника відсутні кошти на банківських рахунках чи інше майно, на яке можливо звернути стягнення для задоволення вимог стягувача у повному обсязі. В силу положень частини п`ятої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» боржник не запропонував види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу з метою виконання судового рішення про стягнення боргу.

Також слід зазначити, що виконавчі листи Івано-Франківським міським судом Іванго-Франківської області на виконання ухваленого рішення були видані у 2020 році, а судове рішення щодо стягнення заборгованості з боржника на користь кредитора тривалий час не виконується.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Краснікова Тараса Валерійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 28 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2023 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. М. Луганська