КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Новак Р.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепа О.В., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2022 року,

встановив:

у березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., посилаючись на те, що шкоду було завдано йому в результаті того, що у виконавчому провадженні НОМЕР_1, відкритому на підставі виконавчого листа, виданого 02.10.2014 Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області у справі №2-6510/2011, начальником управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницьким А.В. було допущено неправомірну бездіяльність за період з вересня 2017 року по травень 2018 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2022 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що на підставі виконавчого листа №2-6510/2011, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області у справі №2-6510/2011 було відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2012 року.

25.09.2017 він подав скаргу на бездіяльність начальника Дніпровського районного ВДВС Дзіжка Р.Ю., в задоволенні якої начальником управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницьким А.В. було відмовлено. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року було визнано неправомірною бездіяльність начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницького А.В. та рішення щодо відмови у задоволенні скарги, зобов`язано начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницького А.В. повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 25.09.2017.

16.05.2018 начальник управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницького А.В. розглянув скаргу та прийняв постанову №55/2018, якою задовольнив його скаргу.

Тому позивач вважав, що за період з вересня 2017 року по травень 2018 року йому було завдано моральну шкоду, яку він просив відшкодувати грошовими коштами в сумі 5 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 червня 2022 в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи не знайшов свого підтвердження факт завдання відповідачем ОСОБА_1 моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 8, 56, 129 Конституції України, ст. 2, 23, 1167 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди.

Підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, позивач 25.09.2017 подав скаргу на бездіяльність начальника Дніпровського районного ВДВС Дзіжка Р.Ю., в задоволенні якої начальником управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницьким А.В. було відмовлено. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року було визнано неправомірними бездіяльність начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницького А.В. та рішення щодо відмови у задоволенні скарги, зобов`язано начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницького А.В. повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 25.09.2017.

16.05.2018 начальник управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницького А.В. розглянув скаргу та прийняв постанову №55/2018, якою задовольнив його скаргу.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, висновку суду першої інстанції не спростовують, оскільки є аналогічними заявленим вимогам, всі були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Позивачем не доведено, що вказана бездіяльність та рішення щодо відмови у задоволенні скарги призвели до його моральних страждань та психологічних переживань, втрати нормальних життєвих зав`язків позивача, які б вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі №916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

В постановах Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 686/10710/18, від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 25 жовтня 2021 року у справі № 686/27099/20, від 15 листопада 2021 року у справі № 686/24617/20 міститься правовий висновок, згідно з яким підстави покладення відповідальності за заподіяну моральну шкоду характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді