КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №752/1737/20 Головуючий у І інстанції - Колдіна О.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/2273/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Державного житлово-комунального підприємства НАН України - Морозова Олександра В'ячеславовича на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року у справі за позовом Державного житлово-комунального підприємства національної Академії наук України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року Державне житлово-комунальне підприємство НАН України звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 46 662,40 грн, а також судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що Державне житлово-комунального підприємство НАН України є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 , обслуговує його та надає відповідні комунальні послуги.

ОСОБА_1 зареєстрована та є наймачем в будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач, як наймач квартири, належним чином не виконала свої зобов`язання по оплаті комунальних послуг, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 01 листопада 2019 року становить 46 662,40 грн.

На підставі викладеного, позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції частково скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в межах заявлених вимог, що не перевищують строків позовної давності, а саме стягнути з відповідача борг за житлово-комунальні послуги у розмірі 8 888,60 грн.

У мотивування вимог зазначає, що до позовної заяви додане розпорядження про передання на баланс Державного житлово-комунального підприємства НАН України гуртожитку, в якому проживає відповідач.

Вказує, що про надання житлово-комунальних послуг свідчить також розрахунок по наданим комунальним послугам.

Зауважує, що комунальні послуги складаються із плати за проживання в гуртожитку за займані відповідачем квадратні метри, загальна площа яких відображена у довідці-розрахунку, послуг з газопостачання та електроенергії, які поставляються відповідними виробниками через Державне житлово-комунальне підприємство НАН України, з яким укладені відповідні договори. Якість і тарифи послуг з газопостачання та електроенергії встановлюються загальноміськими стандартами та відповідають розміру, що затверджується КМДА.

Посилається на те, що суд першої інстанції застосував наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки позивачем заявлено вимоги за період з 01 лютого 2011 року по 31 жовтня 2019 року та повністю відмовив у задоволення позовних вимог, проте строк позовної давності охоплює лише трирічний період.

Відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував право вимоги до відповідача за надані житлово-комунальні послуги. Відсутні правовстановлюючі документи, якими регламентовано обов`язок позивача забезпечувати експлуатацію будинку.

Долучений до матеріалів справи розрахунок нарахованих до сплати платежів за житлово-комунальні послуги не може підтверджувати факт їх надання.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що відповідно до довідки форми №3 Державного житлово-комунального підприємства національної Академії наук України №22 від 12 січня 2012 року в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Даний будинок належить Державному житлово-комунальному підприємству національної Академії наук України (а.с. 6).

Розпорядженням №291 Президії національної Академії наук України від 02 березня 2000 року визначено, що НАН України в порядку перерозподілу майна НАН України передала зі свого балансу на баланс Державного житлово-комунального підприємства НАН України житлові будинки та гуртожитки згідно з додатком 1, зокрема, будинок АДРЕСА_1 (а.с.7).

З довідки від 03 грудня 2019 року про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) за період з 01 лютого 2011 року по 31 жовтня 2019 року вбачається наявність заборгованості у розмірі 46 662,40 грн за надані житлово-комунальні послуги, за адресою: АДРЕСА_2 , опалювальною площею 30,21 кв.м.

Звертаючись до суду з позовом Державне житлово-комунальне підприємство НАН України посилалося на те, що позивач є балансоутримувачем будинку, обслуговує його та надає відповідні комунальні послуги. Проте відповідач своїх обов`язків по сплаті комунальних послуг не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 01 листопада 2019 року складає 46 662,40 грн.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини третьої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить якщо інше не встановлене договором або законом.

За змістом статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 16 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

За змістом пункту 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 66 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).

Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами (стаття 67 ЖК України).

Згідно пункту першого частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Такі ж вимоги передбачені в пункті 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року №45.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Правова позиція, викладена у постанові Верховного суду від 14 лютого 2018 року у справі №462/6393/15-ц).

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.

Позивач посилається на те, що зазначені послуги в будинок АДРЕСА_1 надавались саме Державним житлово-комунальним підприємством НАН України.

Згідно частин першої, третьої статті 63 ГК України визначено, що підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту.

Підприємства незалежно від форми власності, організаційно-правової форми, а також установчих документів, на основі яких вони створені та діють, мають рівні права та обов`язки.

Відповідно до частини четвертої статті 57 вказаного Закону, статут суб`єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного капіталу та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб`єкта господарювання, а також інші відомості, пов`язані з особливостями організаційної форми суб`єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

На підтвердження надання житлово-комунальних послуг в будинку АДРЕСА_1 позивачем надано лише копію Розпорядження №291 від 02 березня 2000 року про передачу з балансу на баланс та Додатку №1 до нього, а також Довідку про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) за період з 01 лютого 2011 року по 31 жовтня 2019 року.

Разом з тим, вказані розпорядження та довідка не містять в собі жодних відомостей щодо виду та обсягу комунальних послуг, які були надані позивачем відповідачу, їх якість, тарифи тощо, не вказано на підставі яких документів нараховувалася плата та за які саме комунальні послуги.

Матеріали справи станом на час розгляду судом першої інстанції цієї справи не містили жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями частини першої статті 76, частини другої статті 77, частин п`ятої-шостої статті 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, зважаючи на викладене, колегія вважає, що суд першої інстанції встановивши відсутність доказів на підтвердження права вимоги позивача до відповідача за надані житлово-комунальні послуги, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та є фактично повторенням доводів позовної заяви, яким суд у своєму рішенні дав належну правову оцінку, а отже не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду щодо встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх спростував.

Посилання позивача на докази, які не були предметом дослідження судом першої інстанції, є безпідставними, оскільки останнім не доведено неможливості подання таких доказів разом з позовною заявою або протягом розгляду справи в суді першої інстанції, як це передбачено цивільним процесуальним кодексом України.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача щодо неправильного застосування місцевим судом строку позовної давності, з огляду на те, що судом першої інстанції правильно зазначено, що оскільки в ході судового розгляду позивач не довів належними та достатніми доказами порушення свого права, в даному випадку положення статті 267 ЦК України не підлягають застосуванню.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Державного житлово-комунального підприємства НАН України - Морозова Олександра В'ячеславовича - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник