провадження № 22-ц/824/7734/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира АДРЕСА_1 , є місцем постійного проживанняпозивача згідно з ордером № Г183227, виданим на підставі рішення виконкому Дніпровської районної ради від 15 листопада 1972 року. В ордері зазначено склад сім`ї, на яку він виданий: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (дочка), ОСОБА_6 (дочка). Із березня 2005 року до теперішнього часу відповідачі в квартирі не проживають, всі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення, покладені на позивача. Вона та інші мешканці квартири не чинять відповідачам перешкод у користуванні житловим приміщенням. Оскільки за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на них, чим порушуються права позивача.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що з березня 2005 року до теперішнього часу відповідачі в квартирі АДРЕСА_1 не проживають. Всі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення покладені на неї. Позивач вказує, що вона та решта мешканців спірної квартири не чинять перешкод відповідачам в користуванні цим житловим приміщенням. Відповідачі не звертались весь цей час до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою та вселення до неї. Відповідачі в цій квартирі не проживають та не проявляють наміру вселитися в неї, їхні особисті речі по місцю реєстрації відсутні. Відповідачі в спірному помешканні не проживають 18 років, житлом не цікавляться, участі в поточному ремонті спірної квартири не приймають, чим об`єктивно порушуються права позивача та інших співмешканців квартири, тому вона змушена була звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Позивач вказує, що нею в якості додатків до позовної заяви було надано цілий ряд письмових доказів щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі, яким суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки та не вказав, чому не бере їх до уваги, відмовляючи в позові. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Судом першої інстанції не зроблено належних висновків щодо обставин, що з наданих позивачем суду доказів вбачається, що відповідачі не проживають в квартирі більше шести місяців. Поважні причини не проживання у спірному жилому приміщенні відсутні, більше того, відповідачі проживають в іншому жилому приміщенні протягом тривалого часу, а саме за адресою: АДРЕСА_2 і не цікавляться житлом по місцю своєї реєстрації. Надані суду представником відповідачів дублікати довідок з датами проведення платежів ОСОБА_5 в період часу 2022-02-08, 2022-01-10, 2022-01-06 за утримання будинків та прибудинкових територій в розмірі по 30 грн. не можуть бути доказами проживання відповідачів у спірній квартирі, оскільки вони були долучені до матеріалів справи вже в період розгляду справи в суді першої інстанції. Враховуючи викладене позивач вважає, що відповідачі без поважних причин не проживають за місцем своєї реєстрації більше шести місяців. Їм не створювалися перешкоди у користуванні цим жилим приміщенням. Вони мають вільний доступ до спірної квартири, їхня відсутність у спірному жилому приміщенні не обумовлена поважними причинами, а тому у суду першої інстанції були всі підстави визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вказують про те, що суд першої інстанції правильно встановив факт не проживання відповідачів у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , з поважних причин, а також те, що відповідачі ніколи не втрачали інтересу до вказаної квартири. Суд першої інстанції вірно зазначав, що відповідачі не проживають у спірній квартирі у зв`язку з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами. Більше того, відповідачі взагалі не мають постійного місця проживання, а в спірній квартирі не можуть проживати у зв`язку з неприязними відносинами разом з позивачем та членами її родини, наявною загрозою для їх здоров`я та життя, тобто з поважних причин. Всі докази, що долучені стороною відповідачів в суді першої інстанції, підтверджують вкладення ОСОБА_5 протягом багатьох років зусиль, часу та здоров`я задля вирішення питання про безперешкодне користування нею та її сином спірною квартирою. Більше місць для проживання у відповідачів немає. Таким чином, ОСОБА_5 та її син не втратили і не можуть втратити інтересу до спірного житла. Акти про не проживання, що надані з позовною заявою, а також покази свідків в судовому засіданні, які підписали ці акти, не можуть вказувати на наявність у відповідачів іншого місця проживання, крім спірної квартири, а також не можуть вказувати на відсутність зацікавленості у відповідачів в спірній квартирі. Відповідачі не заперечують, що вони дійсно не проживають в квартирі, але заперечують твердження у всіх актах про те, що перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідачам ніхто не спричиняв. Крім того, факт не користування квартирою відповідачами з поважних причин вже встановлений рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року по справі № 754/15850/15-ц. Встановлені у вказаному вище рішенні обставини продовжують існувати станом на сьогоднішній день. Докази, які б підтвердили протилежне, матеріали судової справи не містять. В апеляційній скарзі позивач вказує, що фактичне місце проживання відповідачів є АДРЕСА_2 . Однак, жодного доказу з даного приводу не надано і це не відповідає дійсності. Не відповідають дійсності твердження позивача про те, що вона вимушена звернутися до суду з позовом у зв`язку з нарахуванням плати за комунальні послуги на всіх зареєстрованих в спірній квартирі осіб, адже єдиною її цілю є приватизація квартири без участі відповідачів (наявність корисливого мотиву) та остаточне позбавлення останніх єдиного житла. При цьому, ОСОБА_5 самостійно погасила за всіх зареєстрованих в спірній квартирі осіб борги за житлово-комунальні послуги, які були стягнуті солідарно на підставі судових рішень, та продовжує добровільно сплачувати їх по даний момент. Відповідачі також зазначають, що відповідь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» від 04 жовтня 2021 року, а також інформація від Комунального концерну «Центр Комунального Сервісу» від 07 жовтня 2022 року не вказують на не проживання відповідачів у квартирі без поважних причин. Відповідачі також посилаються на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 та від 16 травня 2022 року по справі № 638/3904/20.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що на підставі ордеру від 15 грудня 1972 року № Г183227, виданого за рішенням виконкому Дніпровської районної ради, матері позивача та відповідача, ОСОБА_4 , було надано житло - спірну квартиру АДРЕСА_4 на сім`ю з трьох осіб, вона, позивач - ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_6 ) та відповідач - ОСОБА_5 (а.с.26 т.1).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 88 років (а.с.27 т.1).

На день звернення до суду з вказаним позовом у спірній квартирі зареєстровані п`ять осіб, що підтверджується відповіддю на запит від 04 серпня 2021 року Деснянської районної в м. Києві адміністрації.

Позивач в обґрунтування позовних вимог щодо факту не проживання відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 надала суду письмові докази: акти про не проживання від 22 січня 2020 року,19 лютого 2020 року, 04 березня 2020 року, 03 червня 2020 року, 24 червня 2020 року, 15 липня 2020 року, 05 серпня 2020 року, 26 серпня 2020 року, 09 вересня 2020 року, 07 жовтня 2020 року, 04 листопада 2020 року, 09 грудня 2020 року, 27 січня 2021 року, 03 березня 2021 року, 12 травня 2021 року, 04 серпня 2021 року (а.с.10-25, т. 1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне житлове приміщення було отримано відповідно до ордеру покійною ОСОБА_4 в тому числі і на відповідача по справі. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 наділені правом на користування спірною квартирою та мають право на реалізацію права користування вказаним нерухомим майном на рівні із позивачем та членами її сім`ї, тому будь-яке обмеження відповідачів у праві користування спірною квартирою є порушенням їх вищевказаного права.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Правовою підставою позову ОСОБА_1 зазначила норми статей 71, 72 ЖК Української РСР.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачі вказують про те, що не проживають у спірній квартирі у зв`язку з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами. Більше того, відповідачі взагалі не мають постійного місця проживання, а в спірній квартирі не можуть проживати у зв`язку з неприязними відносинами з позивачем та членами її родини, наявною загрозою для їх здоров`я та життя, тобто з поважних причин.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на підставі ордеру від 15 грудня 1972 року № Г183227, виданого за рішенням виконкому Дніпровської районної ради, матері позивача та відповідача, ОСОБА_4 , було надано житло - спірну квартиру АДРЕСА_4 на сім`ю з трьох осіб, вона, позивач - ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_6 ) та відповідач - ОСОБА_5 .

Згідно із частиною першою статті 64 Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказувала на те, що відповідачі тривалий час не проживають за місцем реєстрації без поважних причин, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, провадження №61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

На підтвердження доводів позовної заяви позивач надала ряд актів обстеження факту проживання, відповідно до яких ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , але фактично з 1990 року у ній не проживають.

Разом із тим, вказані акти у повній мірі не відображають обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи, а саме причини не проживання відповідачів у спірній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ніколи не втрачали інтересу до квартири, частково сплачують вартість комунальних послуг та безпосередньо відповідачкою ОСОБА_5 було погашено в повному обсязі стягнуту солідарно заборгованість по комунальним послугам за адресою спірної квартири. Відповідач ОСОБА_5 зверталась з чисельними проханнями до державних установ щодо надання допомоги у вирішенні їх житлового питання, однак, позитивного результату на час розгляду справи не досягнуто.

Судом прийнято до уваги той факт, що відсутність відповідачів за адресою спірної квартири, викликана конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами, в свою чергу стороною позивача не надано суду будь-яких доказів в обґрунтування твердження позивача про порушення відповідачами її прав та прав інших співмешканців квартири. Відповідачі підтверджують, що не проживають у спірній квартирі виключно з мотивів уникнення та подальшого розвитку конфлікту.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009...).

Позивач не аргументувала ні мету, яку вона переслідувала, подавши позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, ні співрозмірність відповідній меті. А обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Відтак, з викладеного можна дійти висновку, що будучи зареєстрованими в спірній квартирі, відповідачі були змушені покинути житло, в якому зареєстровані, фактично через наявні неприязні стосунки та конфліктні ситуації між сторонами.

Факт того, що відповідачі не проживають в спірній квартирі не заперечується останніми, при цьому, вони зазначають про наявність перешкод в користуванні квартирою.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що вимоги позивача про визнання ОСОБА_7 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірною квартирою, з якої останні були змушені виїхати, буде порушенням їх прав на житло, де вони значний час не можуть проживати та через відсутність іншого житла змушені тимчасово проживати в різних місцях.

Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі №209/2642/18.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції по суті відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, доводами апеляційної скарги висновки суду не спростовані, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 04 вересня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.