Дата документу 05.09.2023 Справа № 317/923/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/923/22 Головуючий у 1 інстанції: Сакоян Д.І.
Провадження № 22-ц/807/1543/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 14 серпня 2020 року ОСОБА_3 отримала від неї у борг 9000,00 грн., які зобов`язалась повернути до 15 січня 2021 року, про що склала розписку.

До 15 лютого 2021 року грошові кошти їй не були повернуті. Станом на 03 червня 2022 року за період прострочення 473 дня заборгованість ОСОБА_3 становить 11 080,96 грн., яка складається з: 9000 грн. сума боргу, 1731,07 грн. інфляційне втрати за ст. 625 ЦК України, 349,89 грн. 3% річних за ст. 625 ЦК України.

На підставі зазначеного просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 14 серпня 2020 року у загальній сумі 11080 грн. 96 коп. та судові витрати.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на наявність в неї оригіналу боргової розписки, що свідчить про невиконання боргового зобов`язання, неналежну оцінку судом боргової розписки як доказу, підтвердження факту передачі коштів показаннями свідка, неналежність вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 11 лютого 2022 року у справі № 317/3988/21 як доказу в зазначеній справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, помилковість застосування судом першої інстанції правової позиції Верховного суду, викладеної в постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що боргова розписка за своєю сутністю та формою не є договором позики, позивачем не доведені позовні вимоги, між сторонами виник конфлікт з приводу боргу по сплаті за житло, суд першої інстанції обґрунтовано досліджував неналежність вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 11 лютого 2022 року у справі № 317/3988/21, позивач змінювала свої показання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що подана розписка за своєю природою є договором позики.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції

Матеріалами справи підтверджено, що 14 серпня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 в борг кошти в сумі 9000 гри. зі строком повернення до 15 лютого 2021 року (а. с. 9). Гроші були передані в присутності адвоката Заярної М.А., про що є відмітка на розписці.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини другої, шостої статті 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження заявлених позовних вимог у суді першої інстанції ОСОБА_1 надала копію розписки від 14 серпня 2020 року (а.с.9).

При цьому, згідно з частиною шостою статті 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналу розписки від 14 серпня 2020 року, зокрема за ініціативою суду.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку розписка), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду.

В судовому засіданні 05 вересня 2023 року ОСОБА_1 надано оригінал розписки суду апеляційної інстанції, який долучено до матеріалів справи.

Згідно з частиною другою статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким чином, лише при огляді оригіналу розписки можливо усунути сумніви щодо поданої копії зазначеної розписки, що уможливить встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги показання свідка ОСОБА_5 , яка була допитана за клопотанням відповідача та підтвердила факт передачі коштів.

Колегія суддів не погоджується з оцінкою суду першої інстанції показань зазначеного свідка, оскільки укладання розписки відбулось 14 серпня 2020 року, тобто майже три роки тому, та неможливість свідка зазначити більш детальні обставини передачі коштів пов`язані саме з давністю обставин.

Враховуючи викладене, колегією суддів на підставі вищевказаних положень закону та вимог статей 78, 95, 367 ЦПК України досліджено боргову розписку від 14 серпня 2020 року, написану власноручно відповідачем ОСОБА_3 , з`ясовано справжню правову природу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору позики, та враховано, що розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачем є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми.

Також колегія суддів враховує, що договір позики боржник ОСОБА_3 з підстав безгрошовості у порядку ст.1051 ЦК України не оскаржувала, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не заявляла.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, що 14 серпня 2020 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 у позику грошові кошти у розмірі 9000 грн. на строк до 15 лютого 2021 року, що підтверджується власноручною розпискою ОСОБА_3 . За умовами розписки, позичальник зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів не пізніше 15 лютого 2021 року.

Однак, ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання не виконувала, у зв`язку із чим у ОСОБА_3 станом на 03 червня 2022 року виникла заборгованість в розмірі 11 080,96 грн., яка складається з: 9000 грн. - сума боргу, 349 грн. 89 коп. - три проценти річних від простроченої суми за період з 16 лютого 2021 року по 03 червня 2022 року, 1731 грн. 07 коп. інфляційні втрати за період з 16 лютого 2021 року по 03 червня 2022 року, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1

ОСОБА_3 доказів на спростування суми заборгованості не надала ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції.

Виходячи з викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, а відтак, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Посилаючись на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обставини вказаної справи відрізняються від обставин цієї справи, оскільки у справі № 369/3340/16 судами було встановлено, що розписка не містить відомостей щодо отримання відповідачем від позивача грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів 9 липня 2011 року або у будь-який інший день, в той час як розписка ОСОБА_3 від 14 серпня 2022 року містить такі відомості.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем обставин передачі коштів за договором позики, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду першої інстанції про те, що існування між сторонами правовідносин стосовно заборгованості за комунальні послуги виключає можливості існування між ними правовідносин позики, оскільки такі правовідносини підтверджені відповідною розпискою, є обґрунтованими.

Як встановлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції не надав належної оцінки розписці від 14 серпня 2020 року, фактично обмежившись оцінкою лише показань свідків.

Посилання суду першої інстанції на те, що у вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 11 лютого 2022 року у кримінальній справі № 317/3988/21 не міститься згадки про наявність боргу за розпискою, а лише щодо наявності боргу за користування житловим приміщенням, в той час як в ухвалі Запорізького апеляційного суду від 13 червня 2022 року ОСОБА_1 зазначала про наявність у ОСОБА_3 є боргу за розпискою, є неприйнятним, оскільки це не є тими обставинами, що були встановлені під час розгляду кримінальної справи.

Окрім того, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду згідно з п.п.2,4 ч.3 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 9000 гривень - сума боргу, 349 гривень 89 копійок - три проценти річних від простроченої суми за період з 16 лютого 2021 року по 03 червня 2022 року, 1731 гривня 07 копійок інфляційні втрати за період з 16 лютого 2021 року по 03 червня 2022 року, а всього 11 080 гривень 96 копійок.

За приписами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За приписами ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, ОСОБА_1 за подання позовної заяви був сплачений судовий збір в розмірі 992,40 грн., за подання апеляційної скарги був сплачений судовий збір в розмірі 1488,60 грн., загалом 2481 грн.

Окрім того, ОСОБА_1 заявлено вимоги про стягнення витрат за видачу технічного запису судового засідання в розмірі 85,52 грн.

Так, пп.4 п.4 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» було передбачено сплату судового збору у розмірі 0,03 розміру мінімальної заробітної плати за видачу в електронному вигляді копії технічного запису судового засідання. Отже, вказані витрати на суму 80,52 грн. є судовим збором та відповідно входять до складу судових витрат передбачених ст. 79 ЦПК України та ст. 133 ЦПК України, у зв`язку з чим підлягають розподілу між сторонами.

З наявної в матеріалах справи квитанції № від 15 квітня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в розмірі 80,52 грн. та 5 грн. комісії.

Колегія суддів враховує, що чинним законодавством не передбачено компенсація витрат на сплату комісії.

Таким чином, загальна сума судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, становить 2561,52 грн. (992,40 грн. + 1488,60 грн. + 50,52 грн.). Всі зазначені витрати понесені позивачем у справі, а отже підлягають стягненню з відповідача.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані, зокрема: договір про надання правничої (правової) допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, тощо); документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, тощо), а також документи на підтвердження надання адвокатом та отримання клієнтом професійної правничої допомоги (акт приймання-передачі), із детальним описом вчинених ним відповідних дій (не тільки щодо участі в судових засіданнях, а інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі, зокрема, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів тощо) Зазначені витрати позивача мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19) Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витратна професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Водночас частиною третьою статті 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес

Подібні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» суд виходив із того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний розмір.

В суді першої інстанції інтереси ОСОБА_1 представляв адвокат Писаренко С.Ю. підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1087031 від 23 лютого 2022 року (а.с. 19), який виданий на підставі договору про надання правової (професійної правничої) допомоги № б/н від 23 лютого 2022 року (а.с. 13).

Згідно з умовами договору про надання правничої (правової) допомоги № б/н від 23 лютого 2022 року розмір гонорару за цим договором становить 500 грн. за одну годину наданої правової допомоги, якщо інше не передбачено умовами підписаної астрономи додаткової угоди до цього договору або якщо конкретна послуга е передбачена такою додатковою угодою (п. 4.1).

Згідно з п.п. 4-7 додаткової угоди № 1 від 03 червня 2022 року до договору про надання правової (професійно правничої) допомоги від 23 лютого 2022 року при обчисленні вартості наданих послуг (гонорару) за надання правової (професійної правничої) допомоги Клієнту (окрім участі у судових засіданнях) застосовується погодинна оплата. Гонорар складає: 500 грн. за одну годину роботи адвоката. Загальна сума визначається шляхом множення кількості годин на вартість однієї години роботи. При обчисленні вартості наданих послуг (гонорару) за надання правової (професійної правничої) допомоги Клієнту за участь у судових засіданнях застосовується фіксована оплата - 1000 грн. за участь за кожне судове засідання у суді першої інстанції. Якщо у тексті Договору була визначена інша сума, то для розрахунку гонорару у вказаній справі застосовується ставка зазначена у цій додатковій угоді. Остаточна кількість часу витраченого Виконавцем, перелік дій та сума, гонорару, яка підлягає оплаті Клієнтом визначається у Акті здачі-прийняття наданих послуг, який складається Виконавцем.

Відповідно до акту здачі-прийняття наданих послуг № 1 від 03 червня 2022 року виконавцем було надано правову допомогу підготовка позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу (4 год.). Гонорар складає 2000 грн. (4 год. * 500 грн./год.) (а.с.16).

ОСОБА_1 надано квитанцію № 64Е003S9J від 03 червня 2022 року про сплату 2000 грн. (а.с.18).

Згідно з актами здачі-прийняття наданих послуг № 2, 3, 4, 5, 6, від 14 вересня 2022 року, 27 березня 2023 року, 13 квітня 2023 року, 02 травня 2023 року, 30 травня 2023 року відповідно, які були надані в межах передбаченого ч. 8 ст. 141 ЦПК України строку, виконавцем було надано правову допомогу участь адвоката Писаренка С.Ю. у 5 судових засіданнях в Запорізькому районному суді Запорізької області (4 год.). Гонорар складає 1000 грн. за кожне засідання, всього 5000 грн. (а.с.169).

ОСОБА_1 надано квитанції: № 64Е003S9J від 03 червня 2022 року про сплату 2000 грн., № 8 від 29 вересня 2022 року про сплату 1000 грн., №64Т00CS4 від 31 березня 2023 року про сплату 1000 грн., № 64Т004DD1 від 14 квітня 2023 року про сплату 1000 грн., № 64Т00DMS від 02 травня 2023 року про сплату 1000 грн., № 64Т004Е21 від 30 травня 2023 року про сплату 1000 грн. (а.с.18, 170, 171, 172).

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції.

Таким чином, витрати на правову допомогу є реальними, підтвердженими матеріалами справи.

З огляду на складність справи, ціну позову, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), колегія суддів не вбачає підстав для висновку про не співмірність витрат.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими розмір витрат на професійну правничу допомогу, надану ОСОБА_1 в суді першої інстанції, 7000 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2023 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 9000 (дев`ять тисяч) гривень - сума боргу, 349 (триста сорок дев`ять) гривень 89 копійок - три проценти річних від простроченої суми за період з 16 лютого 2021 року по 03 червня 2022 року, 1731 (тисяча сімсот тридцять одна) гривня 07 копійок інфляційні втрати за період з 16 лютого 2021 року по 03 червня 2022 року, а всього 11 080 (одинадцять тисяч вісімдесят) гривень 96 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 561 (дві тисячі п`ятсот шістдесят одна) гривня 52 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 вересня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова