Справа № 307/3714/23
Провадження № 2-з/307/12/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2023 року м.Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Бряник М.М.,

за участю секретаря судового засідання Немеш Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тячів заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову.

У заяві зазначає, що являється дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Будучи необізнаною про смерть батька, вона з пропуском визначеного ч.1 ст.1270 ЦК України строку для прийняття спадщини, звернулася до приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Бенчак М.Т. Однак через пропуск визначеного шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріусом 18.08.2023 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька.

Зазначає, що після смерті батька залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок, що розташований у АДРЕСА_1 . Також за оформленням спадщини до приватного нотаріуса Бенчак М.Т. звертався рідний брат її батька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканець АДРЕСА_2 .

Однак ОСОБА_3 притиправно зареєстрував за собою право власності на спадковий житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки таке право було за ним зареєстроване не у порядку спадкування, а на підставі довідки Буштинської сільської ради Тячівського району №9548 від 17.02.2023. Спростовуючи відомості в наведеній довідці та заперечуючи законність реєстрації зазначає, що станом на рік побудови спірного будинку - 1958 , ОСОБА_3 виповнилося всього 11 років. Вказує, що ОСОБА_3 на даний час виповнилося 76 років та про її наміри відновити свої права йому достеменно відомо, тому на даний час існує реальна загроза того, що спірне майно ОСОБА_3 на підставі договорів відчуження зможе продати сторонній особі, у тому числі сусіду ОСОБА_4 , який давно вже має намір придбати даний будинок, або подарувати своїй дочці ОСОБА_5 . У разі смерті ОСОБА_3 також почнеться процес спадкування. ОСОБА_3 також зможе укласти договір іпотеки на даний будинок, що дуже ускладнить процес відновлення її прав.

Оскільки після отримання позовної заяви із вказаними вимогами ОСОБА_3 ознайомившись із наявною доказовою базою усвідомить реальну перспективу втрати ним спірного будинку він з метою врятування коштів (майна) може вчинити ряд згаданих вище перешкод та дій.

Не вжиття вказаного заходу може призвести до винесення судом рішення про задоволення позовних вимог, однак без реальної можливості виконання такого рішення.

Не накладення арешту на будинок дозволить ОСОБА_3 під час розгляду справи декілька раз змінити власника будинку, внаслідок чого вона буде вимушена постійно подавати до суду нові позовні заяви та/або змінювати позовні вимоги (у цьому випадку існують законодавчі обмеження).

Зазначає, що вартість будинку становить 517781, 24 грн. Відносно пропозицій щодо зустрічного забезпечення повідомляє, що оскільки право власності на спірний будинок ОСОБА_3 явно протиправно оформив за собою, тому арешт даного майна не може завдати йому жодної шкоди, а отже відсутня потреба в зустрічному забезпеченні.

На виконання ч. 2 ст. 151 ЦПК України повідомляє, що у майбутньому можливими учасниками даної справи можуть бути ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканець АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий, паспорт громадянина України невідомий; ОСОБА_6 , АДРЕСА_4 , РНОКПП невідомий, паспорт громадянина України невідомий.

Враховуючи наведене просить вжити заходи забезпечення позову, а саме - накласти арешт на житловий будинок з надвірними спорудами загальною плщею 73,9 кв.м., житловою площею 36,5 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 .

Розглянувши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 р. № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Згідно з п.10 ці заходи мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

З аналізу вказаної норми слідує, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчується, зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про задоволення позову. Основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Як убачається із поданої заяви, в обгрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову, заявник зазначає, що ОСОБА_3 дізнавшись про намір заявниці захистити спадкові права, щодо спірного житлового будинку, може відчужити, продати сторонній особі це майно, у тому числі сусіду ОСОБА_4 , який давно вже має намір придбати даний будинок, або подарувати своїй дочці ОСОБА_5 . У разі смерті ОСОБА_3 також почнеться процес спадкування. ОСОБА_3 також зможе укласти договір іпотеки на даний будинок, що дуже ускладнить процес відновлення її прав.

Однак на підтвердження належності спірного будинку ОСОБА_3 , доказів не надає.

Суд зауважує, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову недостатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо позивач не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Крім цього, слід зазначити, що ч.1 ст.150 ЦПК України передбачається, що позов забезпечується, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Тобто законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно, що належать відповідачу. Вирішуючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно потенційного відповідача, суд має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачеві і де вони знаходяться.

Таким чином, законодавством передбачений обов`язок зазначення в заяві про забезпечення позову інших відомостей, необхідних для забезпечення позову, у тому числі на яке саме майно заявник просить накласти арешт до подання позову, його вартість, де це майно знаходиться та кому воно належить.

Однак подаючи заяву про забезпечення позову, заявник хоч і надає відомості про вартість житлового будинку на який просить накласти арешт, однак жодних доказів того, що цей будинок за час життя належав спадкодавцю ОСОБА_2 та на даний час належить ОСОБА_3 на підставі відомостей у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не надає. При цьому посилаючись на довідку №548 від 17.02.2023 виданої Буштинською селищною радою Тячівського району, Закарпатської області, як доказ належності цього будинку ОСОБА_3 , зазначає, що в цій довідці не уточнено ким саме є ОСОБА_3 , власником, користувачем чи забудовником цього будинку.

Разом з цим, в заяві про забезпечення позову, в порушення вимог ч.1 ст.151 ЦПК України, не зазначає пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення, обмежившись твердженням, що арешт данного майна не може завдати ОСОБА_3 жодної шкоди, а також відсутністю потреби в зустрічному забезпеченні.

Зустрічне забезпечення це по суті гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків та має на меті забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів. Згідно з ч. 1 ст. 154 ЦПК України метою цього інституту є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

При цьому у принципі 7 доповіді Асоціації міжнародного права «Про забезпечувальні і запобіжні заходи в міжнародному цивільному процесі», ILA,1996) зазначається, що суд повинен мати повноваження вимагати від позивача гарантії відшкодування збитків відповідачу чи третій стороні, які можуть виникнути в результаті застосування забезпечувальних заходів.

Статтею 9 Конституції України регламентовано, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» суд зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.

Крім того, у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Оскільки, судом об`єктивно встановлено, що між сторонами у справі дійсно виник цивільно-правовий спір, проте не було надано до суду належних та допустимих доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, та що вказаний вид забезпечення позову є співмірним із вимогами заявника щодо арешту майна доказів належності якого, можливому учаснику справи відсутні, суд вважає заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову необгрунтованою.

Керуючись ст. ст. 151, 153, 260, 353 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Копію ухвали надіслати заявнику та його представнику.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя М.М. Бряник