Справа № 473/3386/23
РІШЕННЯ

іменем України

"12" вересня 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Ціліциної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вознесенської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, в якому (з урахуванням подальшого уточнення) вказував, що згідно свідоцтва на право власності на житло від 04 червня 1993 року, виданого Органом приватизації Вознесенської міської Ради народних депутатів Миколаївської області, він разом з батьком ОСОБА_3 , а також ОСОБА_2 набули в порядку приватизації у власність квартиру АДРЕСА_1 .

З 08 жовтня 1992 року позивач зареєстрував місце свого постійного проживання за вказаною адресою, де і проживає по теперішній час.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої, серед іншого майна, увійшла 1/3 частка у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На момент смерті ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , а тому остання разом з позивачем мали право на спадкування майна ОСОБА_3 в якості спадкоємців першої черги за законом.

Належним чином прийнявши спадщину після смерті батька, 28 серпня 2020 року ОСОБА_1 отримав у Першій Вознесенській державній нотаріальній конторі Миколаївської області свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 .

Зі свого боку ОСОБА_4 у встановлені законом строки про свої права щодо спадщини не заявила. В 1996 році ОСОБА_4 переїхала на постійне місце проживання до росії. З того часу позивач з нею стосунків не підтримує.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 добросовісно заволодів 1/6 часткою квартири АДРЕСА_1 (яка входила до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 та на час подачі позову залишається ні за ким не зареєстрованою), продовжує добросовісно, відкрито та безперервно володіти вказаним майном понад встановлений законом 10-річний строк, а тому позивач на підставі ст. 344 ЦК України просив визнати за ним за набувальною давністю право власності на вказану частку в судовому порядку.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представниця ОСОБА_5 не з`явилися, проте остання надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 , представник відповідача Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явилися, проте надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають повністю.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі вказаних осіб, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України ухвалив відмовити у прийнятті визнання відповідачами позову і продовжити судовий розгляд, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону, а також порушує права та інтереси іншої (не залученої до участі у справі) особи.

При цьому судом встановлено, що згідно свідоцтва на право власності на житло від 04 червня 1993 року, виданого Органом приватизації Вознесенської міської Ради народних депутатів Миколаївської області, ОСОБА_1 разом з батьком ОСОБА_3 , а також ОСОБА_2 набули в порядку приватизації у власність квартиру АДРЕСА_1 .

З 08 жовтня 1992 року позивач зареєстрував місце свого постійного проживання за вказаною адресою, де і проживає по теперішній час.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої, серед іншого майна, увійшла 1/3 частка у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На момент смерті ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , а тому остання разом з позивачем мали право на спадкування майна ОСОБА_3 в якості спадкоємців першої черги за законом.

Разом з тим, згідно копії матеріалів спадкової справи №87/1997 (а.с. 51), 18 червня 1993 року ОСОБА_3 склав заповіт, згідно якого заповів ОСОБА_4 належний йому житловий будинок по АДРЕСА_2 .

Належним чином прийнявши спадщину після смерті батька, 28 серпня 2020 року ОСОБА_1 отримав у Першій Вознесенській державній нотаріальній конторі Миколаївської області свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с. 65).

З копії матеріалів спадкової справи №87/1997 (а.с. 56) вбачається, що ОСОБА_4 також належним чином прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 та оформила свої спадкові права на житловий будинок по АДРЕСА_2 . В той же час, прийнявши спадщину, спадкових прав на спірну 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 (на яку мала право, як спадкоємиця за законом) вона не оформляла.

Згідно ст. 548 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час відкриття спадщини) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року).

Зазначене свідчить, що спадщина вважається належною спадкоємцеві з моменту її прийняття, а не з моменту її нотаріального оформлення (яке потрібне для підтвердження прав власника цього майна перед третіми особами та реалізації прав власника (зокрема права розпорядження)).

Тому, з моменту прийняття ОСОБА_4 спадщини, спірна 1/6 частка квартири АДРЕСА_1 вважається належною останній, як спадкоємиці першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 .

Вказане також узгоджується з копією матеріалів спадкової справи №87/1997 (а.с. 65), з яких вбачається, що нотаріус при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_3 , зокрема 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , оформив на ім`я ОСОБА_1 лише 1/6 частку цього майна, іншу 1/6 частку цього майна залишив відкритою для іншої спадкоємиці, тобто ОСОБА_4 .

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Таким чином, належним відповідачем у справі повинна бути ОСОБА_4 , як особа, якій належить спірна частка майна, або її правонаступник (в разі смерті останньої).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово висловлював правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (наприклад: постанови Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №761/30025/16-ц, від 17 січня 2022 року у справі №554/8693/21 та багато інших).

За встановленого, оскільки належним відповідачем у справі повинна бути ОСОБА_4 , як особа, якій належить спірна частка майна, або її правонаступник (в разі смерті останньої), проте вимог до вказаних осіб ОСОБА_1 не заявлено.

Таким чином, позов пред`явлений до неналежного відповідача, а тому в його задоволенні слід відмовити.

В силу ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: О.В. Вуїв