Справа № 146/841/22
Провадження № 22-ц/801/1602/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 рокуСправа № 146/841/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Різник Д. С., представника особи, яка по-дала апеляційну скаргу, позивачки ОСОБА_1 адвоката Каленяка Е. А., пред-ставника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Чуда-ка В. Д., розглянувши за правилами, установленими для розгляду справи у по-рядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці, у залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позо-вом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільною част-

ковою власністю, його поділ,

за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення То-машпільського районного суду Вінницької області від 15 червня 2023 року, ухвалене у приміщенні суду у смт Томашпіль Вінницької області за головуван-ня судді Пилипчука О. В., повний текст якого складений 23 червня 2023 року,

У С Т А Н О В И В:

17 серпня 2022 року ОСОБА_2 звернувся у Томашпільський районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, зазначивши, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка ОСОБА_1 була дружиною позивача, але рішенням Томашпільського район-ного суду Вінницької області від 06 квітня 2022 року шлюб між ними розір-ваний. ОСОБА_1 зі своє донькою ОСОБА_4 та внучкою ОСОБА_5 у 2020 році добровільно виїхали з будинку позивача, забрали усі свої речі і уже два роки як у будинку не проживають, залишаючись у ньому зареєстрова-ними. Місце їх знаходження ОСОБА_2 невідоме вони втратили право ко-ристування будинком у зв`язку із тривалою відсутністю за місцем реєстрації. ОСОБА_2 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні та розпоря-дженні власністю - житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідачок таки-ми, що втратили право користування цим об`єктом нерухомого майна та зняття їх з реєстрації за цією адресою.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 20 ве-ресня 2022 року до участі у цій справі у якості третьої особи, яка не заявляє са-мостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачок залучений ор-ган опіки та піклування Вапнярської селищної ради Тульчинського району Він-ницької області.

18 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулася у Томашпільський район-ний суд Вінницької області із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на сто-роні позивачки ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , Відділу служби у справах дітей Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про визнання нерухомого майна об`єктом спільної часткової власності подружжя. Позов обгрунтований наступними обставинами. Починаючи з верес-ня 2013 року позивачка та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, 19 вересня 2015 року між ними зареєстрований шлюб у Виконавчому комітеті Височанської сільської ради Томашпільського району Вінницької об-ласті, про що вчинений актовий запис за № 8. Цей шлюб розірваний рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2022 року у справі № 146/161/22. Під час перебування у шлюбі за ОСОБА_7 26 липня 2016 року було зареєстроване право власності на житловий будинок загальною площею 251,4 кв. м., житловою площею 80,4 кв. м., що підтверджується інфор-маційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 64573737. За даними зазначеної довідки спірний житловий будинок придба-ний сторонами у справі за час перебування у шлюбі, він є спільною сумісною власністю подружжя, частки яких є рівними. Отже ОСОБА_1 є співвлас-ницею цього будинку у частці, що становить 1/2 його частину. ОСОБА_8 просила суд визнати житловий будинок із господарськими будівлями по АДРЕСА_1 Він-ницької області об`єк-том спільної часткової власності її та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , зареєстрованого 28 липня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на не-рухоме майно за № 39, номер запису про право власності 15629384; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , зареєстрованого 28 липня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 39, номер запису про право власності 15629384.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 20 гру-дня 2022 року на задоволення клопотання представника позивачки за зустріч-ним позовом адвоката Каленяка Е. А. до участі у справі у якості співвідповідач-ки за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною частковою власністю, його поділ залучена ОСОБА_3 , яка мешкає у спірному будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 14 лю-того 2023 року на задоволення клопотання представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 адвоката Чудака В. Д. первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачок орга-ну опіки та піклування Вапнярської селищної ради Тульчинського району Він-ницької області про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні влас-ністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житло-вим приміщенням, зняття з реєстрації залишений без розгляду.

На задоволення клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвока-та ОСОБА_9 ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької облас-ті від 23 лютого 2023 року із учасників справи виключені треті особи, які не за-являють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Відділ служби у справах дітей Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 15 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_11 про визнання об`єкта нерухомого майна спільною частковою власністю подружжя, його поділ відмовлено, понесені позивачкою судові вит-рати залишені за нею. Захід забезпечення позову у вигляді арешту на спірний житловий будинок, вжитий ухвалою суду від 23 лютого 2023 року, скасований.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Скаржниця вважає судове рішення незаконним, необгрунтованим, таким, що не відповідає нормам матеріального, процесуального права.

Виклавши у скарзі фактичні обставини справи, зазначені у позовній заяві, ОСОБА_1 , посилаючись на презумпцію спільності права власності подруж-жя на майно, набуте ним у період шлюбу, стверджує, що житловий будинок АДРЕСА_1 згідно з інформаційною довідкою № 64573737, технічним паспортом придба-ний сторонами у справі під час перебування у шлюбі, тому він є майном спіль-ної сумісної власності подружжя у рівних частках між ними. Не визнаючи пре-зумпції спільності права власності подружжя на будинок, відповідач не надав суду належних, допустимих доказів на її спростування, не довів ступеня готов-ності будинку, час закінчення його будівництва на певний момент, про який йдеться з позиції ОСОБА_2 щодо створення ним спірного нерухомого май-на, прийняття його до експлуатації до 2016 року. До липня 2016 року спірний будинок був самочинним будівництвом, тому право власності на нього відпо-відач набути не міг. Така обставина доводиться ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 25 червня 2014 року у справі № 146/1266/13-ц.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , їхній представник адвокат Чудак В. Д. скористалися визначеним цивільним процесуальним зако-ном правом, забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 07 серпня 2023 року, та 15 серпня 2023 року подали сформований у системі «Електронний суд» від-зив на апеляційну скаргу позивачки, де вказують, що доводи скарги безпід-ставні, її слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Наполяга-ючи на задоволенні позову, скаржниця ігнорує той факт, що ухвалою Томаш-пільського районного суду Вінницької області від 25 червня 2014 року у справі № 146/1266/13-ц затверджена мирова угода про поділ спірного будинку між ОСОБА_7 , першою дружиною ОСОБА_8 та донькою ОСОБА_12 ще у червні 2014 року. Будівництво житлового будинку не було самочинним, забу-довник отримав усі необхідні для цього дозвільні документи, але такі обставини не були предметом розгляду цієї справи. ОСОБА_1 не наводить фактів про добудову нею будівництва чи зведення його за спільні із відповідачем кошти, оскільки на час її вселення у спірний будинок він був готовий для проживання у ньому, потреби у проведенні будь-яких внутрішніх чи зовнішніх будівельних, оздоблювальних робіт не існувало. Реєстрація 26 липня 2016 року права влас-ності за ОСОБА_2 на житловий будинок не є підставою набуття таких прав, ніяким чином не свідчить про придбання майна у шлюбі у якості спільної сумісної власності подружжя. Зареєструвавши право власності на будинок, відповідач, його донька ОСОБА_13 лише підтвердили наявне у них право власності, набуте раніше на законних підставах. Позивачка ОСОБА_1 , не приймавши будь-якої участі у будівництві спірного будинку, не може претен-дувати на його частину. За викладених обставин сторона відповідачів вважає, що апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесу-ального права. ЯВКА

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі особи, яка її подала, позивачки ОСОБА_1 , її адвоката Каленяка Е. А., які під-тримали скаргу у повному обсязі, заперечення на апеляційну скаргу відпові-дачів ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , їхнього представника адвоката Чудака В.Д., які вважають скаргу безпідставною, такою, що не підлягає задоволенню, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у ній докази у їх сукуп-ності, ретельно перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судо-вого рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на під-ставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослі-джені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимо-гам, воно є правильним, об`єктивним, таким, що не суперечить фактичним об-ставинам справи, такій засаді цивільного законодавства як справедливість вирі-шення цивільного спору.

У даній справі мають місце наступні фактичні обставини.

Відповідно до технічного паспорта на садибний ( індивідуальний ) жит-ловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 12 липня 2016 року на замовлення ОСОБА_2 , загальна площа цього будинку складає 251,40 кв.м., житлова площа 80,40 кв.м., рік побудови житлового бу-динку вказаний 1992.

Рішенням Виконавчого комітету Вапнярської селищної ради Томашпільсь-кого району Вінницької області від 19 червня 2008 року № 149 «Про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проектно-кошторисної документації на підключення його житлового будинку по АДРЕСА_1 до селищної газової мережі» ОСОБА_2 наданий дозвіл на виготовлення проектно-технічної документації для підключення спірного житлового будинку до селищної газової мережі.

Згідно із ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 25 червня 2014 року у справі № 146/1266/13-ц ( т. 1, а. с. 108 ) за позовом ОСОБА_14 ( першої дружини відповідача ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_15 про розподіл майна подружжя, за аналогічним зустрічним позовом, визнана мирова угода між учасниками справи, зокрема, за ОСОБА_2 визнано право спільної часткової власності без виділення в натурі на 1/2 час-тину незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_16 ( донькою відповідача ) визнано право спільної часткової власності без виділен-ня в натурі на 1/2 частину незавершеного будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 . Дана судова ухвала набрала законної сили 01 липня 2014 року.

Учасниками справи не оспорюється, що 19 вересня 2015 року між позивач-кою та ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований у Виконавчому комітеті Височанської сільської ради Томашпільського району Вінницької об-ласті, про що зроблений актовий запис № 8. Рішенням Томашпільського район-ного суду Вінницької області від 06 квітня 2022 року у справі № 146/161/22, яке набрало законної сили 06 травня 2022 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний.

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого май-на щодо об`єктів нерухомого майна від 28 липня 2016 року № 64573737 житло-вий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 251,4 кв.м., житловою площею 80,4 кв.м. 26 липня 2016 року на підставі рішення державного реєстратора від 28 липня 2016 року, індексний номер 30679781, зареєстрований за відповідачем ОСОБА_17 . Номер запису про право власності 15629384.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 січня 2023 року № 320490586 убачається, що 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1 16 січня 2023 року зареєстрована за ОСОБА_18 . Підставою внесення цього запису було рішення про дер-жавну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 66127509 від 18 січня 2023 року; підставою для державної реєстрації - ухвала Томашпільського районного суду Вінницької області від 25 червня 2014 року у справі № 146/1266/13-ц. Номер запису про право власності 49003738.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , керуючись нормами частини другої статті 3, частин першої, другої статті 21, частини першої статті 36, частини першої, другої статті 61, частини першої статті 69, статей 68, 70, 74 СК України, нормами статті 331, частини третьої 3 статті 368, статті 372, 392 ЦК України, роз`ясненнями, викладеними у пункті двадцятому постанови Пле-нум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику за-стосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розір-вання шлюбу, визнання його недійсним, поділ майна подружжя», у пункті п`я-тому постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», беручи до уваги висновки Верховного Суду щодо застосування від-повідних норм права, суд першої інстанції установив, що твердження пози-вачки про перебування із відповідачем з вересня 2013 року у фактичних шлюб-них відносинах не знайшло свого доведення в установленому порядку, доказів такій обставині суду не надано, не підтверджено також ведення ними спільного господарства, створення спільного бюджету, несення спільних витрат в інте-ресах сім`ї у період із зазначеного часу. З урахуванням експлуатації відпові-дачем будинку за його призначенням ще до реєстрації шлюбу із позивачкою, чому у справі містяться неспростовані докази, відсутності даних щодо ступеня готовності житлового будинку на час укладення шлюбу та частки будинку, за позицією позивачки створеної у період перебування її у шлюбі ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про безпідставність позовної вимоги про віднесення жит-лового будинку АДРЕСА_1 до спільного майна подружжя сторін у справі, тому у задоволенні заявлених вимог слід відмовити у повному обсязі.

З висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішен-ні від 15 червня 2023 року, належить погодитися, оскільки вони об`єктивно від-повідають фактичним обставинам справи, докази у якій судом сприйняті у правдивому вигляді, з огляду на їх відносність до предмета доказування, належ-ність, допустимість, достовірність і достатність. Такі висновки суду належить визнати правильними, такими, що зроблені у відповідності із нормами матері-ального права, що регулюють виниклі, наявні між сторонами правовідносини; підхід суду до спірної ситуації є законним та справедливим.

ОСОБА_1 у своїх позовних вимогах просила суд визнати житловий бу-динок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 об`єктом спільної часткової влас-ності її та відповідача ОСОБА_2 , визнати за нею та за ОСОБА_2 пра-во власності на 1/2 частку за кожним вказаного житлового будинку з госпо-дарськими будівлями, зареєстрованого 28 липня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 39, номер за-пису про право власності 15629 384. Позивачка не заявляла вимоги про вста-новлення факту її спільного проживання як подружжя із відповідачем з вересня 2013 року, хоча про таку фактичну обставину вона стверджувала із часу звер-нення в суд із цим позовом, не доводила в установленому порядку своєї участі коштами, фізичною працею у придбанні спірного нерухомого майна, не зверта-ла увагу на наявність судової ухвали від 25 червня 2014 року, яка набрала за-конної сили та виконана, щодо поділу спірного нерухомого майна між колиш-нім подружжям Водвуд та донькою ОСОБА_3 . Вимоги ОСОБА_1 грунтувалися на тій обставині, що під час перебування з нею у шлюбі за відповідачем 26 липня 2016 року було зареєстроване право власності на житло-вий будинок загальною площею 251,4 кв.м., житловою площею 80,4 кв.м., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 64573737. Посилаючись на презумпцію спіль-ності права власності подружжя на набуте у період шлюбу майно та покладання тягару доказування на спростування цієї презумпції на відповідача, зазначаючи про самочинність будівництва спірного будинку до липня 2016 року, доведення його незавершеності ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької об-ласті від 25 червня 2014 року у справі № 146/1266/13-ц та придбання у період перебування у шлюбі, ОСОБА_1 , вважаючи себе співвласницею нерухомого майна, просила суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги задово-лити.

Апеляційний суд підкреслює, що ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 25 червня 2014 року у справі № 146/1266/13-ц визнана мирова угода між ОСОБА_2 , ОСОБА_19 ( колишньою дружи-ною ) та ОСОБА_16 ( їхньою донькою ), відповідно до якої, зокрема, за ОСОБА_17 визнано право спільної часткової власності без виділення в натурі на 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_16 - право спільної часткової власності без виділення в натурі на 1/2 частку незавершеного будівництвом цього житлового будинку. Ця ухвала набула за-конної сили та виконана на підставі рішення державного реєстратора Горбенка Р. В. від 18 січня 2023 року за індексним номером 66127509, що зафіксовано у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим 18 січня 2023 року. Таке рішення державного реєстратора Водвуд М. Г. оскаржила 07 лютого 2023 року у Міністерство юс-тиції України, просила його скасувати, однак, на даний час нею не надано суду результату розгляду цієї скарги.

Нормами частин першої, другої статті 18 ЦПК України установлено, що судові рішення, якими відповідно до норм статті 258 цього Кодексу є також ухвали суду, які набрали законної сили, обов`язкові для усіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій те-риторії України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Не-виконання судового рішення є підставою для визначеної законом відповідаль-ності.

Зареєструвавши у липні 2016 року право власності за кожним на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , його донька ОСОБА_3 підтвердили наявне у них набуте раніше на законних підставах право власності на це нерухоме майно. Набуття такого права влас-ності безпідставно, усупереч чинних норм законодавства матеріали справи не містять. Так у ній відсутні докази щодо самочинності будівництва будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . Проте на-лежить мати на увазі законодавчу урегульованість питання можливості поділу судом між сторонами незавершеного будівництвом житла, яке передбачає та-кий поділ за умови певного відсотка виконання будівельних робіт. Разом із тим суд не постановив би ухвалу про поділ незавершеного будівництвом житла у випадку зведення його самочинно.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивачка не наводить у своїх вимогах доказів щодо добудови незавершеного будівництвом будинку у період шлюб-них відносин з відповідачем, спільне виконання відповідних певних будівель-них, оздоблювальних зовнішніх та внутрішніх робіт, витрачання на це спільних сімейних коштів.

У контексті викладеного доцільно мати на увазі роз`яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовам про захист права приватної влас-ності» про те, що положення стосовно захисту права приватної власності поши-рюються також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на під-ставах, передбачених законом чи договором. Оскільки праця є основою ство-рення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної су-місної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. У разі відсутності доказів того, що участь когось з учасників спільної сумісної власності ( крім сумісної власності по-дружжя ) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визнаються рів-ними. Встановлено, що право на майно може бути визнане не лише за грома-дянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім`ї та брали трудову участь у його придбанні.

Згідно із нормами сімейного законодавства майно, набуте подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і представляє собою презумп-цію виникнення права спільної сумісної власності на нього, у тому числі і на нерухоме. Подружжя має право спільної сумісної власності ( у рівних частинах ) на об`єкт нерухомого майна, набутого у шлюбі. Відповідний право-вий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 405/2391/15-ц ( провадження № 61-21846св18 ), де, зокрема, також зазначено, що презумпція спільної сумісної власності на майно може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок раніше зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс 17.

Апеляційний суд у вирішуваній наразі справі дійшов висновку, що висно-вок суду першої інстанції, зроблений у рішенні від 15 червня 2023 року сто-совно недоведеності вимоги ОСОБА_1 про її право власності на 1/2 частку спірного житлового будинку, є правильним, таким, що узгоджується із фактич-ними обставинами справи, тобто, є об`єктивним, не суперечить нормам матері-ального права, які регулюють відповідні питання. Натомість мотиви позивачки ОСОБА_1 на доведення набуття нею права власності на 1/2 частку житл-ового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 -нярка завдяки її участі у придбанні, як вона висловлюється, цієї нерухомості, її створенні у період шлюбу із ОСОБА_2 не можна визнати безспірними, доведеними, об`єктивними, вони вочевидь суперечать фактичним обставинам справи, у якій відсутні належні, допустимі та достатні відповідні докази, як то, наприклад, придбання будівельних матеріалів, здійснення конкретних ремонт-них, оздоблювальних робіт у будинку, де вона мешкала із чоловіком після офіційної реєстрації 19 вересня 2015 року шлюбу.

Відповідно до норми частини другої статті 328 ЦК України право власнос-ті вважається набутим правомірно якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєс-трацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і під-твердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомос-тей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частинами першою - п`ятою статті 3 Закону України «Про державну реєс-трацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що дер-жавна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про право на нерухоме май-но та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які відповідно до цього Закону підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Верховний Суд у власній постанові від 23 травня 2019 року у справі № 922/3707 /17 зазначив, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не є підставою набуття таких прав, а є похідним від таких підстав юридичним фактом, який є елементом у юридичному складі (сукупності юридичних фак-тів), який призводить до виникнення речових прав. Тобто державна реєстрація речових прав є засвідченням державою уже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі №м916/675/15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17.

Отже державна реєстрація не є способом набуття права власності, а є лише засобом підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно. Відповідна правова позиція сформована Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Згідно із пунктом дев`ятим частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дер-жавна реєстрація права власності проводиться на підставі, зокрема, рішення су-ду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до правового висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зазначеного у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 904/ 8186/17, рішення суду не породжує права власності, а лише під-тверджує уже наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється.

У постанові від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц Верховний Суд вказав, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійсню-ється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кож-на сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Стаття 13 ЦПК України установлено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоря-джається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Ретельно проаналізувавши у сукупності наявні докази у даній справі, апе-ляційний суд дійшов висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 , яка запе-речує правильність, законність та обгрунтованість рішення суду першої інс-танції, як позивачка, особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна довести свої вимоги, обгрунтування апеляційної скарги, мала надати суду належні, досто-вірні, достатні та допустимі докази на доведення своєї позиції щодо поширення правового режиму спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна у вигляді будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 -нярка, але таких доказів нею не надано, вона лише декларативно обгрунтовує свої вимоги презумпцією спільності спірного майна.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відпо-відно до цього Кодексу, у межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Фактичні обставини цієї цивільної справи неспростовно свідчать про необ-грунтованість, недоведеність вимог ОСОБА_1 , тому як наслідок, оскаржу-ване рішення суду першої інстанції від 15 червня 2023 року підлягає зали-шенню без змін, а її апеляційна скарга - без задоволення.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та прото-коли № 2, 4, 7,11 до Конвенції. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвен-ції кожна фізична або юридична особа має право безперешкодно, мирно воло-діти, користуватися своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї влас-ності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 06 листопада 2008 року у справі «Ісмаїлов проти Росії» констатовано, що будь-яке втручання у безпе-решкодне володіння майном повинно бути «законним». Друге речення парагра-фу 1 визначає, що позбавлення майна можливе «лише на умовах, передбачених законом», а пункт другий визнає, що держави мають право контролювати вико-ристання майна шляхом введення «законів».

Одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одна із загальнолюдських вимірів права. Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, у тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Колегія суддів апеляційного суду убачає доцільним зауважити, що розгляд цієї цивільної справи здійснений судом першої інстанції ґрунтовно, об`єктив-но, неупереджено та справедливо, у послідовний спосіб, із застосуванням вик-лючно правового підґрунтя визначеної ЦПК України процедури.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказа-ми, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції зали-шає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матері-ального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 15 червня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільною частковою власністю, його поділ залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський