ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2023 року м. Чернівці

Справа № 718/1137/23

Провадження №22-ц/822/578/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар Факас А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Чернівецьке обласне комунальне підприємство «Бальнеологічний санаторій «Брусниця», Чернівецька обласна рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну Чернівецької обласної ради на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 червня 2023 року, головуючий у І-й інстанції Мінів О.І.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2023 року звернулася до суду з позовом до ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця», Чернівецької обласної ради про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що в період з 15 червня 2021 року по 30 вересня 2021 року знаходилась у трудових відносинах з ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця», що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 . Під час перебування у трудових правовідносинах відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 21 374,09 грн та 4 702,30 грн 22% нарахування ЄСВ на заробітну плату для проведення цієї виплати та зарахування трудового стажу. Всього із податками 26 076,39 грн, що підлягає стягненню з відповідача.

Вказувала на те, що 30 вересня 2021 року вона звільнена за згодою сторін згідно з наказом №12-ЗВ та №13-ЗВ від 16 вересня 2021 року. При звільненні їй було нараховано до виплати 17 206,15 грн заробітної плати на руки за липень і серпень 2021 року та компенсація за 7 днів невикористаної відпустки. Проте відповідач не здійснив виплату належних коштів аж до звернення до суду з позовом.

Зазначала, що її середньомісячна заробітна плата за останні два календарних місяці (серпень-вересень) роботи склала 28 827,51 грн : 43 робочі дні = 670,41 грн (середньоденна заробітна плата).

У зв`язку з тим, що відповідач ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» не провів із нею повний розрахунок при звільненні, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 381 робочих дні, тому з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 255 426,21 грн.

Просила стягнути з ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 17 206,15 грн, а також середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Стягнути з ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на користь Держбюджету та Пенсійного фонду України всі виплати та утримання із заробітної плати та всіх нарахувань ОСОБА_1 за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 червня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 17 206,15 грн.

Стягнуто з ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2021 по 05.06.2023 в розмірі 284 253,84 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просив стягнути з відповідача ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 17 206,15 грн, а також середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення - 284 253,84 грн за період з 01.10.2021 по 05.06.2023 включно, кількість робочих днів у зазначений період з 01.10.2021 по 05.06.2023 становить 424 дні.

Роботодавцем позивача, представником ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця», в судовому засіданні не оспорювались суми заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 , а також розмір середнього заробітку за весь час затримки.

При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Позивачем надано належні, допустимі та достовірні докази невиконання відповідачем ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» свого обов`язку, та про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за серпень вересень 2021 року, та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення, тобто по 05.06.2023.

На зазначене рішення суду Чернівецька обласна рада подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 жовтня 2021 року по 05 червня 2023 року в розмірі 284 253, 84 грн та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким встановити розмір цієї виплати, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивачем не вказано яких майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку, він зазнав. ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» не здійснювало фінансово-господарської діяльності, оскільки у вересні 2021 року припинено право користування надрами цього підприємства шляхом анулювання Держгеонадр України спеціального дозволу на користування надрами.

За таких обставин, вбачається очевидна неспівмірність заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості.

Визначення судом першої інстанції розміру відповідальності ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат є несправедливим, непропорційним, таким, що не відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та критеріям, наведених у правовій позиції, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15.

Позивач ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволенні апеляційних вимог, рішення суду вважає справедливим і просить його залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що згідно з копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , заповненої 06.03.2003р., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.06.2021р. прийнята на посаду головного бухгалтера ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця», 15.06.2021 працювала на посаді адміністратора за сумісництвом в ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця», 30.09.2021 звільнена з посади головного бухгалтера за згодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.7-9).

Відповідно до копії наказу ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» №12-ЗВ від 16.09.2021 головного бухгалтера ОСОБА_1 звільнено з роботи 30.09.2021р. за згодою сторін згідно зі ст.36 п.1 КЗпПУ та зроблено розрахунок за невикористану чергову відпустку за період з 15.06.2021 по 30.09.2021р. (7 к/д).

Відповідно до копії наказу ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» №13-ЗВ від 16.09.2021 р. сумісника адміністратора ОСОБА_1 звільнено з роботи 30.09.2021 р. за згодою сторін згідно зі ст. 36 п.1 КЗпПУ (а.с.10).

Як вбачається з довідки про заборгованість працівників ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» станом на 08.10.2021, така становить 269 686,62 грн за винятком обов`язкових утримань (податок на доходи фізичних осіб та військовий збір). В списку працівників вказана і позивач ОСОБА_1 із заборгованістю по зарплаті в сумі 17 206,15 грн (116).

З довідки форми 7-ОК про нараховану суму заборгованості станом на 10.04.2023 р. вбачається, що середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за два календарних місяці (серпень-вересень) роботи складає 28 827,51 грн. : 43 робочі дні = 670,41 грн (а.с.114-115).

Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями статті 116 КЗпП України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення правовідносин) визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов Колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом статті 117 КЗпП України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Апеляційний суд зазначає, що працівник є слабшою ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку зі звільненням працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При задоволенні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за серпень вересень 2021 року суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачу не сплачена заробітна плата у розмірі 17 206,15 грн.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 284 253 грн, виходячи з вище наведеного.

Розмір середнього заробітку обчислений судом першої інстанції правильно, за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Саме до цього зводиться правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 284 253,84 грн із встановленим розміром заборгованість по заробітній платі в розмірі 17 206,15 грн, дій позивача та відповідача, колегія суддів апеляційного суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 000 грн.

Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 30 000 грн.

В цій частині доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин, апеляційна скарга Чернівецької обласної ради підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку зміні та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку з 284 253,84 грн до 30 000 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 226/168/15-ц (провадження № 6-1121цс16) міститься висновок, що з 01 вересня 2015 року працівник не вважається звільненим від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За результатом апеляційного розгляду рішення суду першої інстанції змінено зі зменшенням суми коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Отже, відповідач має право на пропорційну компенсацію за рахунок позивача судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, а також зміні розподілу судових витрат, визначених судом першої інстанції.

Розмір судового збору за подачу позовної заяви в частині позовних вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні становить 2 842, 53 грн.

За подання апеляційної скарги апелянтом сплачено судових збір у розмірі 4 521,88 грн.

Оскільки загальна сума стягнення з відповідача на користь позивача за результатами розгляду апеляційної скарги зменшена з 284 253,84 грн до 30 000 грн, то, враховуючи відсоток задоволення апеляційної скарги, на користь Чернівецької обласної ради з позивача підлягає стягненню 3 513, 79 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Крім того, слід змінити розподіл судових витрат, визначених судом першої інстанції, а саме, стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2 542,64 грн. Стягнути ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на користь держави судовий збір в частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 471,95 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернівецької обласної ради задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 червня 2023 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні змінити.

Стягнути з Чернівецького обласного комунального підприємства «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

В іншій частині рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 червня 2023 року залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат в справі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернівецької обласної ради витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3 813 гривень 96 копійок.

Стягнути ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 542 гривні 64 копійки.

Стягнути Чернівецького обласного комунального підприємства «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на користь держави 471 гривню 95 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 08 вересня 2023 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк