ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7822/23 Справа № 199/95/23 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В.В. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

-за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК»

на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

04 січня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 27.07.2021 р. між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем було укладено кредитний договір №, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 115 861,28 грн. строком на 48 місяців, зобов`язавшись повернути його в порядку, строки та на умовах, визначених кредитним договором. В подальшому на підставі договору факторингу від 17.12.2021 р. позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним кредитним договором. Посилаючись у позові на те, що відповідач свої кредитні зобов`язання не виконує належним чином, дострокове повернення кредиту на вимогу позивача не здійснила, внаслідок чого станом на 26 грудня 2022 року утворилась кредитна заборгованість в загальному розмірі 115 496,64 грн. з яких: 103948,26 грн. заборгованість за тілом кредиту, 840,89 грн. заборгованість по річних процентах (в т.ч. прострочена), 10 707,49 грн. заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена), позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача вказану заборгованість.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

26 червня 2023 року заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровськау задоволенні позову Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У липні 2023 року, не погодившись із вказаним рішенням, позивачем АТ «ТАСКОМБАНК» подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, прийнятим із неповним з`ясуванням обставин справи та з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що паспорт кредиту № НОМЕР_1 є невід`ємною частиною Кредитного договору №, про що зазначено в самому Кредитному договорі із конкретним посиланням на конкретний паспорт кредиту та відображено у відповідній нумерації кредитного договору та паспорту кредиту.

Позичальник був ознайомлений та погодився зі змістом Кредитного договору, Умовами отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» та повністю з ними згоден. Він підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних позичальником умов кредитування.

При укладанні договору, приймаючи всі умови та вчиняючи дії щодо отримання коштів, споживач підтвердив свою поінформованість з умовами договору та погодився з ними. Своїм підписом на досліджених судом документах споживач підтвердив факт про надання йому повної інформації про умови кредитування та вчинив дії на отримання кредитних коштів, фактично їх отримав, а також здійснював погашення кредитної заборгованості на погоджених сторонами умовах протягом тривалого періоду. Волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними.

Звертає увагу, що повідомлення-вимога була направлена цінним листом з повідомленням про вручення 21.10.2022 року за вих. №18230/70.2.2. Банком було отримано підтвердження, що повідомлення-вимога була вручена відповідачу 27.10.2022 року.

Позивач зазначає, що ним було вжито всі заходи щодо врегулювання даного спору в позасудовому порядку, але ОСОБА_1 було грубо порушено умови кредитного договору, що в свою чергу змусило позивача звернутись до суду за захистом порушеного права.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від інших учасників справи письмових заперечень на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 115 496,64 гривень, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.07.2021 р. між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем було укладено кредитний договір №, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 115 861,28 грн. строком на 48 місяців, зобов`язавшись повернути його в порядку, строки та на умовах, визначених кредитним договором.

При цьому зміст примірника кредитного договору не містить умов щодо права кредитора вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту у випадку неналежного виконання позичальником взятих на себе кредитних зобов`язань, умов щодо сплати позичальником конкретного розміру процентів за користування кредитом, а також умов щодо повернення кредиту позичальником періодичними платежами. Наявне лише посилання на зміст паспорту кредиту та Умов отримання фінансових кредитів в ТОВ «ФК «ЦФР».

На підставі договору факторингу №171221 від 17.12.2021 р. позивач набув прав вимоги до відповідача, як боржника, за вищевказаним кредитним договором.

19 жовтня 2022 року за вих. №18230/70.22 позивачем направлено на адресу відповідача повідомлення вимогу про наявність у відповідача кредитної заборгованості за кредитним договором № від 27.07.2021 р. станом на 19 жовтня 2022 року: 87 215,69 грн. основний борг, 537,74 грн. строкова заборгованість за процентами, 16 732,57 грн. прострочений борг, 1 103,90 грн. прострочена заборгованість за процентами, 13 607,70 грн. прострочена заборгованість по щомісячним процентам, 3 344,80 грн. строкова заборгованість по щомісячним процентам.

Вказане повідомлення містить також вимогу до відповідача про здійснення дострокового повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення, але в будь-якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком повідомлення позичальнику.

Відповідно до розрахунку заборгованості, позивачем здійснено нарахування відповідачу станом на 26 грудня 2022 року заборгованості в загальному розмірі 115 496,64 грн. з яких: 103948,26 грн. заборгованість за тілом кредиту, 840,89 грн. заборгованість по річних процентах (в т.ч. прострочена), 10 707,49 грн. заборгованість по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена).

Аналізуючи встановлені фактичні обставини, посилаючись на норми законодавства, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог, ґрунтуючи своє рішення на наступному.

Судом було встановлено, що між кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем, як позичальником, було укладено кредитний договір від 27.07.2021 р., який за своїм характером, розміром виданого кредиту, строком кредитування, а також метою отримання кредитних коштів є споживчим кредитом.

Таким чином, на правовідносини сторін розповсюджується дія норми ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якої обов`язковою умовою для можливості реалізації кредитором права вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту є закріплення такого права в першу чергу умовами самого договору про споживчий кредит, а також невиконання позичальником вимоги кредитора про дострокове повернення кредиту (не усунення порушення умов договору) протягом 30 днів саме з дня отримання позичальником такої вимоги.

Докази отримання відповідачем повідомлення-вимоги позивача про дострокове повернення кредиту суду подані не були, є лише докази направлення такої вимоги, чого, вочевидь, за законом недостатньо.

Крім того, зміст тексту укладеного між сторонами кредитного договору не містить умов про наявність у кредитодавця/позивача права вимагати у відповідача здійснення дострокового повернення кредиту.

Більш того, можливість застосування положень закону (як ЦК України, так і Закону України «Про споживче кредитування») про дострокове повернення кредиту обумовлена також встановленням умовами кредитного договору обов`язку повернення кредиту періодичними платежами та порушенням позичальником строків оплати періодичного платежу щонайменше на один календарний місяць.

Однак, умови укладеного між сторонами кредитного договору не передбачають обов`язку позичальника повертати кредит згаданими періодичним платежами, визначено лише розмір кредиту та строк кредитування, за спливом якого кредит має бути повернутий в повному обсязі.

Відтак, у суду не було достатніх законних підстав вважати наявними обов`язкові умови, визначені ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» та ст.1050 ЦК України в контексті положення ч.2 ст.1054 ЦК України, для застосування процедури дострокового повернення кредиту, зокрема його примусового дострокового стягнення в судовому порядку. Передбачений же кредитним договором строк повернення кредиту ще не настав та спливає лише 24 лютого 2025 року. Вказана обставина є цілком самодостатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення процентів за користування кредитом, суд виходив із того, що умови кредитного договору не містять положень, які б свідчили, що сторонами в належній формі погоджено розмір та порядок сплати позичальником процентів за користування кредитом, які позивач нараховує відповідачу та заборгованість за якими, включаючи прострочену, просить стягнути.

Натомість, позивач на підтвердження заявлених ним фактів наявності таких умов укладеного між сторонами кредитного договору, як обов`язок позичальника повертати кредит періодичними платежами згідно відповідного графіку, розмір процентів за користування кредитом, які позичальник зобов`язалась сплатити, а також наявність у позивача права вимагати дострокове повернення кредиту із кореспондуючим цьому праву обов`язком позичальника здійснити таке повернення, подав до суду копію паспорту кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №5539526, а також копію Умов отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР». При цьому позивач стверджував, що такі документи є невід`ємними складовими укладеного між сторонами кредитного договору. Однак суд, враховуючи зміст таких документів, а також усталену судову практику суду касаційної інстанції, не погодився із викладеними твердженнями сторони позивача.

Так, вищевказані Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» з додатком не підписані відповідачем, як позичальником, а отже в суду не було достатніх підстав вважати, що відповідач, підписуючи документ під назвою кредитний договір № від 27.07.2021 р., який серед умов кредитування містить лише суму кредиту та строк, на який надається цей кредит, а також робить посилання на Умови, розумів саме надані суду стороною позивача Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», ознайомився та погодився саме із цими умовами, а також, що вказані Умови на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили саме ті умови, дійсність яких стверджується позивачем та визнана недоведеною судом вище.

Таким чином, твердження позивача, які ґрунтується на змісті наданих ним і не підписаних відповідачем Умов отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», можуть сприйматись судом лише як припущення.

Другим доказом змісту укладеного між сторонами кредитного договору, на якому позивач ґрунтує свої позовні вимоги, є копія паспорту кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №5539526. Дослідивши зміст вказаного паспорту, суд дійшов висновку, що означений паспорт є нічим іншим як паспортом споживчого кредиту.

В свою чергу, паспорт споживчого кредиту не може бути прийнятий судом в якості належного доказу саме умов укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема, погодженої між сторонами ціни договору у вигляді розміру процентів, які зобов`язався сплатити позичальник за користування отриманим кредитом.

Такий висновок суду ґрунтується на тому, що у відповідності до норм ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», ст.ст. 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів», вказаний документ є лише підтвердженням виконання позивачем встановленого законом для кредитодавця обов`язку з надання позичальнику, як споживачу, інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Більш того, в тексті самого паспорту споживчого кредиту вказується, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятись від інформації, наведеної у цьому паспорті споживчого кредиту, а отже останній не може підмінювати собою зміст умов кредитного договору, фактично укладеного між сторонами. Решта наявних в матеріалах справи документів не спростовують висновків суду, наведених вище.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість, безпідставність та недоведеність заявлених позовних вимог, а тому відмовив у задоволенні позову в повному обсязі.

З такими висновками погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Згідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч.1 ст.1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно до ч.4 ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Відповідно до ч.1 ст.1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Положеннями ч.ч.1,2 ст.18 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит допускається фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на відсутність достатніх законних підстав вважати наявними обов`язкові умови, визначені ст.16 Закону України «Про споживче кредитування» та ст.1050 ЦК України в контексті положення ч.2 ст.1054 ЦК України, для застосування процедури дострокового повернення кредиту, зокрема його примусового дострокового стягнення в судовому порядку.

Суд також правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, виходячи з того, що умови кредитного договору не містять положень, які б свідчили, що сторонами в належній формі погоджено розмір та порядок сплати позичальником процентів за користування кредитом, які позивач нараховує відповідачу та заборгованість за якими, включаючи прострочену, просить стягнути.

Що стосується доводів апеляційної скарги про наявність підтвердження про вручення відповідачу повідомлення-вимоги 27.10.2022 року, то такі докази не були наявні в матеріалах справи під час її розгляду в суді першої інстанції, тому не беруться до уваги апеляційним судом.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з усталеною практикоюЄвропейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, заочне рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом заочне рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: