Справа № 456/5899/21 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1132/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника позивача адвоката Турчин Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про визнання відповідачів 1-7 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за зареєстрованим місцем їх проживання у будинку АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що відповідачка 1 ОСОБА_3 , яка приходиться позивачеві ОСОБА_2 сестрою, а її діти відповідачі 2-7 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які відповідно приходяться позивачеві ОСОБА_2 племінниками, та усі не являються членами його сім`ї, були зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 за згодою їх з відповідачкою 1 ОСОБА_3 батька ОСОБА_9 як колишнього власника цього будинку, членом сім`ї якого зазначена відповідачка власне й була, зокрема приходилась йому дочкою, а її діти онуками. Позивач ОСОБА_2 стверджував, що він на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Моршинської державної нотаріальної контори Львівської області Петрінець У.П. 26.08.2009 року та зареєстрованого у реєстрі за № 617, став одноосібним власником вищевказаного будинку та є таким до цього часу. У свою чергу відповідачка 1 ОСОБА_3 після заміжжя у 1991 році фактично у вказаному будинку не проживала, виїхала на постійне місце проживання до чоловіка у с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області, де також проживали з народження усі її шестеро дітей відповідачі 2-7 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .. Тому позивач ОСОБА_2 вказує про припинення в усіх відповідачів права користування житловим приміщенням та звертає увагу суду також на ту обставину, що усі відповідачі, залишаючись зареєстрованим у належному йому на даний час будинку АДРЕСА_1 , однак фактично проживаючи за іншою адресою й одночасно не приходячись йому членами сім`ї й не ведучи з ним спільного господарства, тим самим чинить йому перешкоди, зокрема порушують його право власника щодо вказаного будинку, тобто право вільно ним користуватись, так як добровільно відмовляються знятися з реєстрації, хоча можуть зареєструвати своє місце проживання за місцем фактичного перебування. Усе це унеможливлює звернення позивача ОСОБА_2 за отриманням пільг по оплаті житлово-комунальних послуг та вирішення інших питань, пов`язаних з утриманням цього житла.

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -задоволено частково.

Усунено перешкоди ОСОБА_2 у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у вказаному будинку.

У задоволенні решти зазначених вище позовних вимог, - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 181 (сто вісімдесят одну) грн. 60 коп. понесених судових витрат у справі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 181 (сто вісімдесят одну) грн. 60 коп. понесених судових витрат у справі.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 181 (сто вісімдесят одну) грн. 60 коп. понесених судових витрат у справі.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 181 (сто вісімдесят одну) грн. 60 коп. понесених судових витрат у справі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 181 (сто вісімдесят одну) грн. 60 коп. понесених судових витрат у справі.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставин, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно с незаконним та необґрунтованим.

Покликається на те, що він та інші відповідачі постійно проживали у будинку АДРЕСА_2 , проте в силу різних причин, незалежних від відповідачів вимушені були їздити в інші міста для працевлаштування. ОСОБА_4 в 2019 році був направлений в якості священнослужителя у Канаду, та на даний час у будинку зберігаються особисті речі відповідачів, оскільки вони не мали на меті залишати житло і їхнє перебування за кордоном мало тимчасовий характер. Стверджує, що відповідачі ніколи не втрачали інтересу до житла

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання, призначене на 28 серпня 2023 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не з`явилися, будучи повідомленими належним чином у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_10 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою..

При цьому, відмовляючи в задоволенні заяви про відкладення розгляду справи, колегія суддів виходить із того, що заявник не надала суду доказів неможливості прийняти участь у розгляді справи.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Турчин Д.І. на заперечення вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за зареєстрованим місцем їх проживання, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка 1 ОСОБА_3 після заміжжя у 1991 році створила нову сім`ю, а відповідачі 2-7 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з народження, у тому числі на момент набуття у вересні 2009 року права власності позивачем ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 , як і на момент звернення до суду з цим позовом у листопаді 2021 року у спірному будинку як члени сім`ї позивача ОСОБА_2 не проживали та такими членами не являються,

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом та матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 26.08.2009 року.

Станом на дату набуття позивачем ОСОБА_2 права власності на зазначений будинок у ньому були зареєстрованими та фактично проживали позивач ОСОБА_2 , як власник, та члени його сім`ї дружина ОСОБА_11 , а також дві їх дочки ОСОБА_12 й ОСОБА_13 , які власне й складають єдину сім`ю.

Крім того, в будинку також залишалися зареєстрованими, проте не проживали, відповідачка 1 ОСОБА_3 та шестеро її дітей відповідачі 2-7 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .. Станом на дату звернення до суду із даною позовною заявою усі відповідачі, за винятком відповідачів 6, 7 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , надалі залишаються зареєстрованими у зазначеному будинку. Натомість відповідач 6 ОСОБА_7 після зняття його 06.05.2021 року з реєстрації у будинку АДРЕСА_3 , де до того часу був зареєстрований у зв`язку із навчанням, не зареєструвався за новим місцем проживання, а відповідач 7 ОСОБА_8 з 28.10.2015 року зареєстрований у будинку АДРЕСА_4 . Наведені вище обставини стверджується довідкою виконавчого комітету Моршинської міської ради від 15.11.2021 року за вих. № 2337, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виконавчого комітету Моршинської міської ради від 15.11.2021 року за вих. № 2339 (міститься у справі, а. с. 25) та отриманими судом на його відповідні запити Відомостями за результатами ведення обліку й моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС у Львівській області від 17.12.2021 року за вх. № 24409.

У свою чергу відповідачка 1 ОСОБА_3 та шестеро її дітей відповідачі 2-7 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які не відносяться до членів сім`ї позивача ОСОБА_2 , свого часу були та залишалися зареєстрованими у належному на даний час позивачеві ОСОБА_2 будинку АДРЕСА_1 за згодою та з дозволу його попереднього власника ОСОБА_9 , членами сім`ї якого власне й являлись, зокрема приходились останньому дочкою та онуками.

Судом також встановлено, що відповідачка 1 ОСОБА_3 та відповідачі 2-5 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 у зазначеному вище житловому будинку хоча й зареєстровані, проте не проживають та не здійснюють оплату за надані житлово-комунальні послуги.

Як вбачається з довідки виконавчого комітету Моршинської міської ради від 05.11.2021 року за вих. № 1122 (міститься у справі, а. с. 23), відповідачка 1 ОСОБА_3 та шестеро її дітей відповідачі 1-7 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 постійно фактично проживають без реєстрації у житловому будинку АДРЕСА_5 .

Згідно з ч.1 ст. 15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК Української РСР).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.(частини 1 та 2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частина 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, допитані у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 надала покази, згідно з котрими відповідачка 1 ОСОБА_3 після заміжжя у 1991 році виїхала з належного на той час її батькові ОСОБА_9 будинку АДРЕСА_1 до чоловіка у с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області, забрала свої особисті речі, після чого туди на постійне місце проживання не поверталася, там не проживає, але лише час-від-часу навідувалася до батька в гості. Діти відповідачки 1 ОСОБА_3 відповідачі 2-7 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з народження проживали у с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області. Це ж стверджується й актом по встановленню факту проживання осіб, складеному комісійно 23.11.2022 року з уповноважених представників Моршинської міської ради.

Судом встановлено, що відповідачі (за виключенням відповідачів 6, 7 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ) за своєю добровільною згодою не проживають за зареєстрованим у встановленому порядку своїм місцем проживання у будинку АДРЕСА_1 , а мають постійне місце проживання в іншій місцевості, зокрема у с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області, де в житловому будинку АДРЕСА_5 й фактично проживають. Крім того позивач ОСОБА_2 та члени його сім`ї дружина ОСОБА_11 , їх дочки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , не ведуть спільного господарства з сім`єю відповідачів, а останні, відповідно, не беруть участі в утриманні згаданого житла, й унеможливлюють тим самим позивачеві ОСОБА_2 як власнику належно здійснювати своє право користування вказаним будинком, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, належних та допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин суду відповідачі не надали.

Оскільки право на житло є одним із основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення.

Цивільне законодавство не містить переліку таких обставин, в кожному конкретному випадку вони оцінюються судом.

Колегія суддів найперше виходить з того, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником такою власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Належні та допустимі докази, які би поза будь-яким сумнівом свідчили про набуття права користування ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спірним будинком з 2009 року (моменту набуття права власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування) відсутні.

Крім цього, надаючи оцінку захисту порушеного права власності позивача у спосіб обмеження житлових прав відповідачів, колегія суддів керується наступним.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц.

Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».

У постанові від 25 липня 2018 року в справі №638/13030/13-ц Верховний Суд зробив висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення відповідачів. Якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд і у постановах від 02 жовтня 2019 року (№ 644/6646/14-ц) та від 25 лютого 2021 року (№ 761/26620/16?ц).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Отже, вирішуючи спір і звертаючи увагу на баланс інтересів сторін спору, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що останній є власником спірного будинку, має на меті проживати в такому, однак відповідачі не є членами його сім`ї та втратили право користування спірним будинком, що за принципом пропорційності схиляє баланс інтересів на користь захисту права власності за ст.1 Першого Протоколу до Конвенції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.09.2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.