ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/4266/21 Номер провадження 22-ц/814/3474/23Головуючий у 1-й інстанції Фоміна Ю.В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , що подана його представником - адвокатом Поляковою Вікторією Вікторівною, на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 березня 2023 року (повний текст рішення складено 24 березня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна, Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О., Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі. 12 червня 2020 року між сторонами укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , яка належала позивачу на праві власності: 1/3 частка на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду від 17 липня 1996 року №10204; 2/3 частки - на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О.

У вказаній квартирі позивач зареєстрований з 20 січня 1993 року, також в квартирі зареєстрований та проживає син сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітня дочка сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Підставою для укладання договору дарування квартири була попередня домовленість між сторонами, яка направлена на уникнення від погашення заборгованості по комунальним рахункам (платежам) на ім`я ОСОБА_1 , що накопичилась за тривали час та уникнення від подальшого звернення стягнення на квартиру, що належить на праві власності позивачеві. Зі змісту договору дарування від 12 червня 2020 року чітко вбачається, що відповідач не бере на себе обов`язків щодо погашення комунальних платежів особисто та за свій рахунок. Також сторони домовилися, що після укладання договору дарування для позивача нічого не зміниться, та вони разом із родиною будуть мешкати у квартирі, вести спільний побут, виховувати дочку, особисті рахунки переоформлюватися на відповідача також не будуть. З моменту укладення договору відповідач не зареєструвалася у квартирі та не переоформила особисті рахунки з оплати комунальних платежів на своє ім`я.

В подальшому рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року шлюб між сторонами було розірвано. У травні 2021 року відповідач повідомила позивача про необхідність звільнити спірну квартиру, наполягаючи на тому, що вона є її одноособовою власницею, має намір на її відчуження третім особам, а їх попередні домовленості не мають ніякого юридичного значення, повідомила про намір здійснити скасування реєстрації місця мешкання позивача в квартирі шляхом звернення до Департаменту реєстрації Харківської міської ради.

Крім того, в травні 2021 року відповідач довела до відома позивача, що квартира є об`єктом іпотеки в забезпечення виконання боргового зобов`язання. ОСОБА_1 вважає, що відповідач умисно приховала факт її особистих боргових зобов`язань, маючи намір укласти договір іпотеки після укладання договору дарування, чим ввела його в оману маючи намір заволодіти його майном.

Також вважає, що договір дарування носить ознаки фіктивного правочину, оскільки перехід права власності на квартиру був обумовлений метою приховування майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення заборгованості по комунальним платежам з позивача.

У зв`язку із чим, позивач прохав суд визнати договір дарування від 12 червня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О., за №1465, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсним та скасувати запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру за ОСОБА_3 , та відновити запис про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 .

Під час підготовчого провадження позивачем подано позовну заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначені додаткова підстава позовних вимог та нова позовна вимога, а саме зазначає, що відчуження квартири відбулося без згоди органу опіки та піклування, що є підставою для визнання договору недійсним, оскільки у спірній квартирі була зареєстрована та мешкала малолітня донька сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , водночас він не писав та не надавав заяви про зняття з реєстрації в квартирі своєї доньки. Також, відповідач не зверталася до Департаменту служби у справах дітей із заявою про отримання дозволу на укладення договору іпотеки, предметом якої є спірна квартира, та право користування якою має малолітня дитина сторін, таке рішення про надання дозволу виконавчим комітетом Харківської міської ради не ухвалювалося.

Позивач в остаточній редакції позову прохав суд визнати договір дарування від 12 червня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О., за №1465, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсним та скасувати запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру за ОСОБА_3 , скасувавши запис про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 ; скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію іпотеки №42592057 на квартиру АДРЕСА_1 , здійснену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. на підставі договору іпотеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15 березня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О., Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним відмовлено у повному обсязі.

Скасовано заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , застосовану ухвалою судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 червня 2021 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

З рішенням місцевого суду не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 прохає суд скасувати рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 березня 2023 року та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, суд першої інстанції не здійснив при розгляді даної справи оцінки всіх фактичних обставин справи та доводів позивача, обмежився лише формальними висновками про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Позивач зазначає, що укладення спірного договору дарування відбулося всупереч інтересів малолітньої дитини без відповідного на це дозволу органу опіки та піклування або рішення суду, чим було обмежено право користування останньої.

Наголошено, що договір дарування квартири не був спрямований на його фактичне виконання, оскільки сторони договору його уклали з метою подальшого уникнення звернення стягнення на квартиру.

ОСОБА_1 зазначає, що він не звертався із заявами про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, відтак, зняття останньої з реєстрації місця проживання відбулося з порушенням чинного законодавства.

Позивач не був обізнаний про укладення ОСОБА_3 договору позики та він не надавав згоду на його укладення.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач прохала суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 березня 2023 року - без змін.

Відповідач вказує, що ОСОБА_1 особисто був присутній при реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за новою адресою та особисто надавав згоду на зняття з місця реєстрації та відповідно на реєстрацію місця проживання.

Крім того, 2/3 частини спірної квартири було придбано сторонами справи за позичені у борг кошти ОСОБА_3 .

На думку відповідача, під час укладення спірного договору дарування порушення прав малолітньої ОСОБА_2 не відбулося.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

Представник позивача - адвокат Полякова В.В. під час судового засідання підтримала вимоги апеляційної скарги та прохала їх задовольнити, наголосивши на порушенні прав та інтересів малолітньої дитини оспорюваним правочином.

Представник відповідача - адвокат Мирошниченко М.П., взявши участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення апеляційної скарги та прохав оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Завідувач сектором з питань попередження правопорушень та дотримання законодавства щодо дітей Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у поданій заяві прохала провести судове засідання без їх участі та винести рішення на розсуд суду.

Інші учасники справи, будучи належними чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, на судове засідання до апеляційного суду не з`явилися.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що сторони справи перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 листопада 1996 року; шлюб між сторонами розірвано, відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 січня 2021 року по справі № 639/8394/20, рішення суду набрало законної сили 01 березня 2021 року.

Від шлюбу сторони справи мають малолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка з 11 червня 2020 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається з листа Департаменту реєстрації виконавчого комітету Харківської міської ради від 18 травня 2021 року, 11 червня 2020 року до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради звернулася з заявами ОСОБА_3 , як законний представник дитини, про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , 2012 року народження, за адресою: АДРЕСА_2 , одночасно зі зняттям з попереднього місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 . До вищевказаної заяви додано перелік документів, визначений чинним законодавством України, серед яких надано згоду іншого законного представника дитини - ОСОБА_1 .

12 червня 2020 року ОСОБА_1 придбав 2/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу у свого батька - ОСОБА_6 .

12 червня 2020 року між сторонами справи укладений письмовий, нотаріально посвідчений договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_1 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла безоплатно в дар належну дарувальнику трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 68,6 кв.м.

Відповідно до пункту 3 договору дарування від 12 червня 2020 року, дарувальник стверджує, що дарування здійснюється ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, а також, що вказана квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного фонду не передана, не відчужена іншим способом, не заставлена, під податковою заставою, в спорі (в тому числі судовому) та під забороною не перебуває, прав у третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, як в межах, так і за межами України, не має; майно, яке є предметом цього договору, не є об`єктам культурної спадщини; не занесена та не підлягає занесенню до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Відповідно до пункту 4 договору дарування від 12 червня 2020 року, дарувальник та обдаровувана, у присутності нотаріуса, стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього Договору та його правові наслідки для кожної зі сторін, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення як сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі, договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину, вони не обмежені у праві укладати правочини, вони не визнані в установленому законом порядку недієздатними (повністю або частково), вони не страждають в момент укладання цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, вони вільно володіють українською мовою, що дає кожному з них змогу правильно зрозуміти зміст цього договору, цей договір складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених ними та умов, які є обов`язковими, ними прочитаний, кожному зрозумілі і кожним схвалені.

Відповідно до пункту 9 договору дарування від 12 червня 2020 року, право власності у обдарованої на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдарована свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право приватної власності за ОСОБА_3 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , було зареєстровано 12 червня 2020 року на підставі договору дарування квартири від 12 червня 2020 року, розмір частки 1.

Відтак, відповідач прийняла дарунок та набула право власності на дарунок у виді 3-х кімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

15 червня 2020 року між ОСОБА_7 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики, згідно умов якого, позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти у сумі 535776,12 грн, що на день передачі грошей відповідало еквіваленту суми 20044,00 доларів США, термін повернення - не пізніше 15 червня 2021 року.

15 червня 2020 року між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та ОСОБА_7 (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, згідно умов якого, іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором позики, укладеного 15 червня 2020 року у простій письмовій формі, нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,6 кв.м.

11 червня 2021 року ОСОБА_7 звернувся до нотаріуса із заявою, в якій прохав вилучити іпотеку з квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з виконанням зобов`язань та припиненням договору іпотеки.

18 червня 2021 року, ОСОБА_3 , як власник квартири, передала її в іпотеку ОСОБА_4 з метою забезпечення виконання боргового зобов`язання за договором позики, згідно якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 35000,00 грн, про що 18 червня 2021 року укладено письмовий договір іпотеки, який посвідчений нотаріально, інформація про державну реєстрацію іпотеки на зазначену квартиру внесена приватним нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки 18 червня 2021 року.

Позиція апеляційного суду

Щодо інтересів малолітньої дитини сторін справи

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини другою статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, від 10 лютого 2021 року у справі № 385/1598/18.

Системне тлумачення вказаних вище норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що органи опіки та піклування надають згоду на відчуження будинку, квартири, якщо таке відчуження здійснюється батьками або особами, які їх замінюють.

Враховуючи, що спірний договір дарування об`єкта нерухомого майна було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що є батьками малолітньої ОСОБА_2 , яка на момент укладення даного правочину була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , то колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, що на момент переходу права власності на спірну квартиру від позивача до відповідача права користування малолітньої доньки сторін справи порушені не були, оскільки перехід права власності на квартиру відбувся між батьками дитини, які відповідно до вимог СК України мають рівні обов`язки по утриманню дітей, крім того, з урахуванням місця реєстрації дитини, у нотаріуса були відсутні відомості щодо права користування відчужуваною квартирою у дітей.

Вище вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 495/5379/16-ц, у якій, зокрема зазначено, що «установивши, що неповнолітні діти не були зареєстровані у спірному житловому будинку на момент укладення договору дарування та у нотаріуса були відсутні відомості щодо наявності права власності або права користування відчужуваною частиною будинку у дітей: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вірно виходив із відсутності підстав у нотаріуса для отримання дозволу органу опіки та піклування на вчинення оспорюваного правочину».

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Крім того, доводи позивача щодо відсутності його згоди на зміну реєстрації місця проживання малолітньої дитини не знайшли свого підтвердження поданими до суду доказами, натомість, з листа реєстраційної служби вбачається, що ОСОБА_1 надав свою згоду на зняття реєстрації місця мешкання доньки в спірній квартирі та реєстрацію її за іншою адресою.

Щодо визнання договору дарування недійсним

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначено, що договір дарування квартири не був спрямований на його фактичне виконання, оскільки сторони договору його уклали з метою подальшого уникнення звернення стягнення на квартиру.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказаний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 та у постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Так, з матеріалів справи вбачається, що сторони справи фактично виконали взяті на себе зобов`язання згідно договору дарування житлової квартири, а саме ОСОБА_3 прийняла дарунок та набула право власності на таке нерухоме майно у виді 3-х кімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, відповідач, реалізуючи своє право власності на спірне нерухоме майно щодо володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд, зокрема, з метою забезпечення взятих на себе зобов`язань, уклала договір іпотеки.

Водночас, доводи позивача, що метою укладення спірного договору слугувало уникнення від погашення заборгованості по комунальним платежам, що накопичилися за тривалий час та уникнення подальшого звернення стягнення на квартиру, не свідчать про фіктивність оскаржуваного договору, оскільки будь-яких доказів щодо примусового виконання судових рішень щодо стягнення такої заборгованості під час розгляду справи до суду подано не було.

Відтак, оскільки позивач не довів суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, то спірний договір дарування з підстав його фіктивності не може бути визнаний судом недійсним.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Що ж стосується доводів позивача, що рахунки на оплату комунальних послуг оформлені на його ім`я, то колегія суддів зазначає, що, з урахуванням положень статті 322 ЦК України, саме власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, договір позики, який було укладено відповідачем з ОСОБА_7 15 червня 2020 року щодо отримання в позику грошових коштів в розмірі еквівалентному 20044,00 доларів США, згідно заяви від 11 червня 2021 року позикодавця, є припиненим у зв`язку з його виконанням.

Натомість договір позики від 18 червня 2021 року, який укладено між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник), підписано останньою після розірвання шлюбних відносин з позивачем.

Водночас, враховуючи процесуальну поведінку позивача, а також матеріали справи, колегія суддів вважає за потрібне наголосити, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Отже, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 березня 2023 року -без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , що подана його представником - адвокатом Поляковою Вікторією Вікторівною - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2023 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко