КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/14634/22

07 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Буцан Оксани Володимирівни на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Цимбал І.К., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики не дійсним,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі договору позики від 24.11.2021року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за № 3653, ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , позичив ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 714 075,00 гривень, що є еквівалентом суми 63 250,00 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ "Приватбанк" на день укладеннядоговору позики.

Зазначає, що згідно пунктів 2.3 договору позики від 24.11.2021року,за погодженням між сторонами повернення позики здійснюється частинами згідно встановленого графіку, а вся сума позичених грошових коштів має бути повернена в строк до 24.05.2022 року.

Вказує на те, що протягом періоду з дати укладання договору позики по дату подання цієї позовної заяви, відповідач не здійснив жодного платежу та не повернув позику згідно умов договору.

3 урахуванням відсутності будь-яких платежів на виконання зобов`язання щодо повернення позики, станом на дату подання цієї позовної заяви відповідач заборгував позивачу грошові кошти у сумі 2 530 000,00 гривень, що еквівалентно 63 250,00 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ "Приватбанк" на день подання позовної заяви (станом на 22.11.2022 року 1 долар США = 40 гривень).

Зазначає, що пунктом 9 договору позики визначено, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу у гривнях, пеню в розмір 5% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язанняза кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Посилається на те, що розрахунок пені станом на 22.11.2022 року здійснений з урахуванням положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", тобто, обмежуючись періодом до24.02.2022 року, отже, відповідач має сплатити 6 256,25 доларів США пені.

З урахуванням вище викладеного, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 69 506,25 доларів США з яких: 63 250,00 доларів США заборгованість та 6 256,25 доларів США пеня, в еквіваленті у гривнях за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на дату платежу.

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що відповідно до позовної заяви ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, він просить стягнути з ОСОБА_1 69 506, 25 доларів США, що складається з 63 250,00 доларів США заборгованості , 6 256,26 доларів США пені, в еквіваленті у гривнях за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» на дату платежу, на підставі договору позики від 24.11.2021 року.

Вказує на те, що згідно вищевказаного договору позики відповідач передав, а позивач прийняв у власність грошові кошти в сумі - 1 714 075,00 грн., що є еквівалентом суми 63 250 доларів США на день укладення цього договору.

Звертаю увагу суду на те, що при працевлаштуванні на роботу його було повідомлено про те, що у перелік його обов`язків буде також входити і періодичне підписання ним різного роду документів. При підписанні договору позики на вимогу роботодавцем 24.11.2021 року, позивачу виносили на підпис різного роду документи і одразу забирали, копія договору позики (його екземпляр) йому, як стороні угоди, видана не була, окрім того, він не знайомий з відповідачем - ОСОБА_2 та ніколи в житті його не бачив. Жодних грошових коштів за договором позики він не отримував ні до його підписання, ні після підписання.

Вказує на те, що згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Зазначає, що договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, на думку позивача, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії, оскільки при встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

З огляду на вище викладене, просив суд визнати договір позики від 24 листопада 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 63 250,00 дол. США та судовий збір у розмірі 12 653,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 02 червня 2023 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Буцан Оксана Володимирівна подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні первинного позову та про задоволення зустрічного позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що в ухвалі про прийняття зустрічної позовної заяви від 21.03.2023 року суд першої інстанції не встановив строк для надання відзиву на зустрічну позовну заяву, а одразу перейшов до розгляду справи по суті, чим порушив вимоги п.12 ч.2 ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 198 ЦПК України. Окрім того, 01.05.2023 року апелянтом до суду першої інстанції було подано клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження з вищевказаних обставин, однак суд відмовив у задоволенні зазначеного клопотання.

На думку апелянта, вищевказані порушення норм процесуального права призвели до неможливості відповідачем скористатися процесуальними правами, зокрема, у наданні додаткових доказів, клопотань про витребування доказів та позбавили його права на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд не звернув уваги на умови пункт 3 договору позики, згідно яких сторони погодили, що повернення позики здійснюватиметься в місті Києві, готівкою у гривнях. За погодженням між сторонами повернення позики здійснюватиметься частинами, у такі строки та розміри: до 24.12.2021 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.01.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.02.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.03.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.04.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.05.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.12.2021 року - еквівалент 1 375 доларів США. З огляду на зазначене, вважає, що суд першої інстанції незаконно стягнув з відповідача заборгованість за договором позики в доларах США.

Зазначає, що суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 12 653,00 грн., в той час, як позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 12 405 грн. Окрім того, стягуючи з відповідача судовий збір за подання позовної заяви, суд першої інстанції не врахував, що позивачем не заявлялись вимоги про стягнення судового збору та суд першої інстанції не врахував, що позовна заява була задоволено частково, тобто, не застосував пропорційність при вирішенні питання про відшкодування судових витрат.

Вказує на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні посилається на документи, зокрема, на посвідку на право проживання позивача на території України, які відсутні в матеріалах справи, що є порушенням ст.78, ч.1 ст.89, п.9 ст. 83 ЦПК України, адже такі докази є недопустимими.

Також апелянт не погоджується із твердженням суду першої інстанції про те, що мораторій на стягнення коштів з громадян України на користь громадян РФ стосується питання виконання, а не захисту прав судом, що передбачено ст. 55 Конституції України.

В судове засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Буцан Оксана Володимирівна повністю підтримала доводи апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Гайдаш Олександр Володимирович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував. Вважав, що суд помилково стягнув з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики в доларах ЧСША, так як умовами договору визначено, що позика повертається в гривнях по курсу продажу долара США в АТ КБ " ПриватБанк" на день платежі, про що вони і просили в позові, а тому рішення в цій частині необхідно змінити.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 листопада 2021 року між ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого, позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 1 714 075 гривень 00 копійок, що є еквівалентом суми 63 250 доларів США доларів США 00 центів, за курсом продажу доларів США в ПриватБанк на день укладення цього договору. Передачу вказаних грошових кошті було здійснено до підписання цього договору.

Позичальник своїм підписом під цим договором підтвердив факт отримання від позикодавця грошових коштів в сумі - 1 714 075 гривень 00 копійок, що є еквівалентом суми 63 250 доларів США, за курсом продажу доларів США в ПриватБанк на день укладення цього договору.

Відповідно до п. 2 договору зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 24 травня 2022 року включно. Сторони домовилися про те, що будь-які зміни до договору позики, в тому числі і стосовно строку дії цього договору, вносяться за згодою сторін шляхом підписання договору про внесення змін та доповнень, які підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Сторони встановлюють безпроцентний характер цього договору.

Згідно з п. 3 договору повернення позики здійснюватиметься в місті Києві готівкою у гривнях.

За погодженням між сторонами повернення позики здійснюватиметься частинами, у такі строки та розмірах: до 24 грудня 2021 року еквівалент 1 375 дол. США; до 24.01.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.02.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.03.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.04.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.05.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США.

Відповідно до п. 4 зазначеного договору про сплату чергових платежів позикодавець на вимогу позичальника видає розписку в одержанні грошей.

Згідно з п. 7 зазначеного договору у разі порушення позичальником умов та строків повернення коштів згідно з графіком повернення, визначеним у пункті 3 цього договору, позикодавець вправі вимагати повернення позичальником коштів достроково в повному обсязі,

Відповідно до п. 9 договору, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу у доларах, пеню в розмірі 5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно з п. 9.1. договору у відповідності до ст. 1050 Цивільного кодексу України в разі прострочення повернення чергової частини позики, зазначеної в п. 3 цього договору, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Відповідно до п. 10 сторони домовилися, що виконання позичальником зобов`язання за цим договором (повернення коштів вказаних в пункті 1 цього договору) буде забезпечуватися іпотекою, а саме: позичальником буде передано позикодавцю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 13 договору представник позикодавця свідчить, що цей договір укладається за згодою дружини позикодавця ОСОБА_6 , справжність підпису на заяві якої, засвідчено Гамаль Г.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 06 липня 2020 року, за реєстровим № 4095, про що доведено до відома позичальника.

Відмовляючи у стягненні з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 пені у розмірі 6 256,25 дол. США, суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки відповідно п. 9 договору сторони погодили умову за якої пеня підлягає стягненню, а саме, в разі несвоєчасного повернення боргу відповідач мав би сплатити позивачу, зокрема, пеню на вимогу останнього, проте, враховуючи, що позивач не пред`являв відповідачу вимоги про погашення боргу, така умова, за якою відповідач повинен сплатити пеню, не настала.

Апеляційна скарга подана представником відповідача та не містить доводів щодо неправильності висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог первісного позову щодо стягнення пені, а тому, у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний суд переглядає дану справу лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача 63 250,00 дол. США.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 24.11.2021 року, суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги в цій частині є доведеними та обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

Суд встановлено, що відповідно до договору позики від 24 листопада 2021 року ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_4 , 1 714 075,00 грн., що є еквівалентом суми 63 250,00 дол. США та зобов`язався повернути вказані кошти в строк до 24 травня 2022 року.

Ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не було надано належних та допустимих доказів про невідповідність волевиявлення учасника спірних договорів позики (відповідача) його внутрішній волі, про відсутність у нього бажання настання реальних наслідків правочину.

З огляду на вище викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають з договору позики від 24 листопада 2021 року, позичальник не виконав зобов`язання перед позикодавцем. Факт укладення договору позики відповідач не заперечує, доказів, які б вказували на фіктивність укладеного договору або на його безгрошовість відповідачем суду не надано.

Разом з тим, прийшовши до правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на його користь грошових коштів за договором позики від 24.11.2021 року, суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача на користь позивача вказану заборгованість в іноземній валюті з огляду на наступне .

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16- (провадження № 14-360цс19).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Така правова позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) та Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 200/16729/15-ц (провадження № 61-16100св20).

Судом встановлено, що відповідно до п. 1 договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 1 714 075 гривень 00 копійок, що є еквівалентом суми 63 250 доларів США доларів США 00 центів, за курсом продажу доларів США в ПриватБанк на день укладення цього договору.

Згідно з умовами п. 3 договору повернення позики здійснюватиметься в місті Києві готівкою у гривнях.

За погодженням між сторонами повернення позики здійснюється частинами, у такі строки та розміри: до 24 грудня 2021 року еквівалент 1 375 дол. США; до 24.01.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.02.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.03.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.04.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США; до 24.05.2022 року - еквівалент 1 375 доларів США.

Таким чином, сторони у зобов`язанні визначили суму позики та її еквівалент в іноземній валютіі передбачили її повернення фіксованими частинами, в гривні, зазначивши еквівалент в доларах.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно було застосовано положення статті 533 ЦК України, не враховані умови укладеного між сторонами договору позики в цій частині та вимоги позову про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в гривні, враховуючи еквівалент суми 63 250 доларів США доларів США 00 центів, за курсом продажу доларів США в ПриватБанк на день платежу.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року в частині вирішення вимог основного позову про стягнення боргу за договором позики необхідно змінити та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 2 394 012, 50 грн., що є еквівалентним 63 250,00 дол. США за курсом продажу доларів США в АТ КБ " ПриватБанк" на день ухвалення рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні посилається на документи, зокрема, на посвідку на право проживання позивача на території України, які відсутні в матеріалах справи, що є порушенням ст.78, ч.1 ст.89, п.9 ст. 83 ЦПК України, адже такі докази є недопустимими, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до журналу судового засідання від 04 травня 2023 року судом першої інстанції та учасниками справи було оглянуто діючу посвідку на право проживання позивача на території України, проте, у зв`язку із запереченнями представника відповідача проти долучення наданих документів до матеріалів справи, суд першої інстанції відмовив в долучені зазначених документів.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильність висновку суду першої інстанції про те, що мораторій на стягнення коштів з громадян України на користь громадян РФ стосується питання виконання, а не захисту прав особи судом, що передбачено ст. 55 Конституції України, колегія суддів відхиляє, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, мораторій на стягнення коштів з громадян України на користь громадян РФ застосовується на стадії виконання рішення суду, в тому числі, примусового виконання. Окрім того, стороною позивача було надано докази на підтвердження того, що позивач має право перебувати на території України на законних підставах, а саме на підставі посвідки на проживання.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем за зустрічним позовом не було надано доказів на підтвердження обставин, викладених у позові, зокрема,щодо перебування позивача за зустрічним позовом у будь яких трудових відносинах, під час виконання яких він нібито міг підписувати договори, зокрема, і договір позики, без фактичної передачі коштів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або диспозитивно безоплатним правочином.

Розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі 6-50цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (провадження № 14-465цс18).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Судом встановлено, що 24 листопада 2021 року між ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 1 714 075 гривень 00 копійок, що є еквівалентом суми 63 250 доларів США доларів США 00 центів, за курсом продажу доларів США в ПриватБанк на день укладення цього договору. Передачу вказаних грошових кошті було здійснено до підписання цього договору. Вказаний договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. 24.11.2021 року.

Отже, умови договори позики підтверджують, що, укладаючи цей договір, сторони засвідчили факт передачі грошових коштів, який відбувся до моменту його підписання та нотаріального посвідчення.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 травня 2022 року у справі № 159/1519/21 (провадження № 61-2290св22).

В оцінці умов договору про передачу грошових коштів за договором позики до його підписання сторонами суд апеляційної інстнаціїтакож враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19).

Досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів та правової природи подібного за змістом пункту договору, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що пункт спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою (пункт 7.28). Під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом (пункт 7.26).

У пункті 7.36 постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що включення в договір положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема, при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

З урахуванням установлених у справі обставин та змісту умов договору про отримання позичальником суми позики, Верховний Суд дійшов висновку, що сторони договору на власний розсуд визначили його умови, у яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику.

Підписуючи договір позики, позичальник погодився з умовами договору, у тому числі щодо суми позики та факту передачі грошових коштів за цим договором до його підписання.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції відносно того, що позивачем не було надано доказів перебування позивача за зустрічним позовом у будь яких трудових відносинах, під час перебування в яких останній нібито підписував договори, зокрема, договір позики без фактичної передачі коштів.

З огляду на вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції перевірив та надав належну оцінку саме тим доказам і обставинам, які стосуються предмету позову та входили до предмету доказування, відповідно до змісту позовних вимог.

Колегія суддів, проаналізувавши зміст судового рішеня з точки зору застосування норми права, дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відповідно до встановлених у справі обставинта на підставі поданих сторонами доказів.

Наведеними вище нормами та встановленими судом обставинами спростовуються доводи представника відповідача, в тому числі аргументи, викладені у апеляційній скарзі, які зводяться до доведення необхідності переоцінки доказів, їх дослідження і встановлення обставин які, на думку апелянта, свідчать про недійсність оспорюваного ним договору позики та можуть бути підставою для задоволення позову.

Колегія суддів не може погодитись також із висновками суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 12 405,00 грн. та 248,10 грн. сервісного збору, що підтверджується копією квитанції про сплату судового збору № 8950-5614-2114-5765. (а.с. 11)

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 63 250,00 дол. США та судовий збір у розмірі 12 653,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягуючи з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 12 653,00 грн., суд першої інстанції не врахував вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України та помилково стягнув з відповідача на користь позивача сервісний збір в сумі 248,10 грн.

З огляду на вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні шляхом зменшення розміру судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 12 653,00 грн. до 11 287,30 грн. з урахуванням того, що позов ОСОБА_1 було задоволена на 90,99%.

Перевіряючи, в межах доводів апеляційної скарги відповідача, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Буцан Оксани Володимирівни задовольнити частково, рішення Дарницького районного суду м.Києва від 04 травня 2023 року в частині вирішення вимог основного позову про стягнення боргу за договором позики та судових витрат змінити. Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 2 394 012,50 грн., що є еквівалентом 63 250,00 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ " ПриватБанк" на день ухвалення рішення суду 07 вересня 2023 року ( 63 250,00 доларів США х 37,85) та витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 287,30 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

З огляду на те, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено і рішення суду першої інстанції змінено апеляційним судом лише в частині стягнення заборгованості за договором позики у гривнях, то судові витрати за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 509, 524, 527, 530, 533, 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України,ст.ст. 141,367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Буцан Оксани Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року в частині вирішення вимог основного позову про стягнення боргу за договором позики та судових витратзмінити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь позивача ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) суму боргу за договором позики у розмірі 2 394 012,50 грн., що є еквівалентом 63 250,00 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ " ПриватБанк" на день ухвалення рішення суду.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь позивача ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 11 287,30 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2023 року.

Головуючий: Судді: