Номер провадження: 22-ц/813/1530/23
Справа № 523/8621/20
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Нечитайло А.Ю.,

представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Племениченка Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року, ухваленого під головуванням Сувертак І. В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання договору дарування договором купівлі-продажу, розірвання договору дарування, усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,

встановив:

10.06.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , та змінивши позовні вимоги, просила суд:

- визнати договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. 05.02.2020 року за реєстраційним номером 203, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 удаваним правочином, вчиненим з метою приховування іншого правочину договору купівлі-продажу з розстроченням платежу 3/4 часток у праві спільної власності на кв. АДРЕСА_1 ;

- розірвати договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. 05.02.2020 року за реєстраційним номером 203, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо 3/4 часток у праві спільної власності на кв. АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності ОСОБА_2 на 3/4 часток у праві спільної власності на кв. АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності за ОСОБА_1 на 3/4 часток у праві спільної власності на кв. АДРЕСА_1 ;

- усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні кв. АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та членів його сім`ї з даної квартири.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що 05.02.2020 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 належні їй 3/4 частки у праві спільної власності на кв. АДРЕСА_1 за 192000,00 грн., що еквівалентно 8000,00 доларів США з розстроченням платежу. За домовленістю сторін розрахунок за договором мав здійснюваться щомісячно по 4000,00 грн. до закінчення вказаної вище суми. Вказані зобов`язання закріплені у договорі, написаному ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05.02.2020 року.

В день укладення договору у простій письмовій формі сторони звернулися до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. з метою нотаріального посвідчення вказаного договору. Однак, після звернення нотаріусом було роз`яснено, що у зв`язку з тим, що позивачу належить не вся квартира, а лише частка у праві спільної часткової власності, даний договір не може бути посвідчено без заяви співвласника про відмову від права переважної купівлі частки квартири.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.103-106).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Племениченко Г.В. ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14.06.2021 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.108-115).

До суду апеляційної інстанції з`явилась позивачка ОСОБА_1 та її представники - адвокат Племениченко Г.В., інші учасники справи до суду не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с.211-216), у тому числі відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 (а.с.143-144, 212).

Враховуючи, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше 2-х років (а.с.129), колегія суддів вирішила слухати дану справу за участю з`явившихся осіб і на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що 05 лютого 2020 року вона продала ОСОБА_2 належні їй 3/4 частки у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 за 192000,00 грн., що було еквівалентно 8000 доларів США з розстроченням платежу, щомісячно по 4000,00 грн. до закінчення вказаної вище суми. Вказані зобов`язання закріплені у Договорі, написаному ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05.02.2020 року (а.с.7).

В день укладення договору у простій письмовій формі сторони звернулися до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. з метою нотаріального посвідчення вказаного договору. Однак, після їх звернення нотаріусом було роз`яснено, що у зв`язку з тим, що позивачу належить не вся квартира, а лише частка у праві спільної часткової власності, даний договір не може бути посвідчено без заяви співвласника про відмову від права переважної купівлі. Нотаріусом роз`яснено, що оскільки власником 1/4 (однієї четвертої) частки у праві спільної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори Андріадісом В.Ю. 13.11.2012 року за реєстраційним №2-2027 є ОСОБА_3 , він має з`явитися для посвідчення вказаної заяви або надати таку заяву на спеціальному бланку нотаріальних документів (а.с.15).

Порадившись з покупцем частки квартири, сторони домовилися, що задля уникнення залучення ОСОБА_3 до участі у процесі відчуження майна, вони оформлять замість договору купівлі-продажу частки квартири з розстроченням платежу, договір дарування, який не вимагає вказаної вище заяви співвласника, а при розрахунках за квартиру будуть керуватися договором купівлі-продажу, написаним власноручно.

Таким чином, 05.02.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. за проханням сторін було посвідчено Договір дарування, зареєстрований за №203 замість договору купівлі-продажу, який насправді було укладено (а.с.8).

Однак, незважаючи на це, після 05.03.2020 року ОСОБА_2 взагалі не сплатив позивачу грошових коштів та обумовлених в договорі 4 000,00 грн., мотивуючи це тим, що він не має можливості сплачувати кошти і готовий повернути нерухоме майно.

10.03.2020 року сторони звернулися до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. з метою розірвання договору. Нотаріусом видано запит до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради для отримання інформації про склад зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 . Проте, у зв`язку з запровадженням 12.03.2020 року в Україні карантину через спалах коронавірусу сторонам не вдалося оформити розірвання договору дарування.

Згодом, відповідач ОСОБА_2 взагалі відмовився оформляти розірвання договору та повертати нерухоме майно та на даний час продовжує користуватися квартирою і не виконує взяті на себе зобов`язання з розрахунків за придбання частки квартири.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) безоплатно передає другій стороні (обдаровуваному) майно (дарунок) у власність.

В результаті посвідчення договору дарування припиняється право власності на предмет дарунку у дарувальника і виникає право власності у обдаровуваної особи. При цьому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного будь-яких дій на його користь.

Відповідно до статті 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Аналогічні норми містить Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року.

Так, суд виходив із того, що дарувальник ОСОБА_1 та обдарований ОСОБА_2 попередньо були ознайомлені нотаріусом з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод.

Сторонам нотаріусом були роз`яснені положення ч. 3 ст. 640 ЦК України про те, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Також сторонам нотаріусом були роз`яснені положення ст. 722 ЦК України, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття, що прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, або символів речі (ключів, тощо) є прийняттям дарунка.

Крім того, сторонам нотаріусом були роз`яснені вимоги законодавства України щодо змісту й правових наслідків договору дарування, що укладається сторонами.

При цьому, дарувальник гарантував, що відчужуване нерухоме майно знаходиться у стані, який є повністю придатним для використання за його цільовим призначенням.

Сторони домовилися, що під прийняттям дарунку за цим договором слід вважати символічну передачу речі.

Тобто, оскільки нотаріусом були встановлені дійсні наміри кожної із сторін до вчинення цього правочину та встановлена відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов цього правочину, договір було підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Джулай С.В., суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступних обставин.

Так, із матеріалів справи вбачається, що сторони насправді уклали між собою договір купівлі-продажу 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 , за 192000,00 грн., що було еквівалентно 8000 доларів США з розстроченням платежу, щомісячно по 4000,00 грн. до закінчення вказаної вище суми.

Про зазначені обставини свідчать зобов`язання, які закріплені у Договорі, написаному ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05.02.2020 року (а.с.7).

Колегія суддів зазначає, що за змістом ч.1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Крім того, п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або при визнання його недійсним.

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності свідчать не лише про те, що між сторонами було укладено удаваний правочин договір дарування, вчинений з метою приховування іншого правочину договору купівлі-продажу з розстроченням платежу 3/4 часток у праві спільної власності на кв. АДРЕСА_1 , а і про необхідність визнання недійсним цього договору купівлі-продажу, оскільки він є незаконним і таким, що порушує право переважної купівлі іншим співвласником квартири, яким є онук позивачки - ОСОБА_3 , та якому на праві приватної власності належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 (а.с.15).

Позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/4 частини вищевказаної квартири на думку колегії суддів також підлягають задоволенню, у відповідності до ст.41 Конституції України та ст. 328 та ст. 392 ЦК України, враховуючи, що це право не визнається іншою особою відповідачем у справі.

Що ж стосується позовних вимог про усунення позивачці ОСОБА_1 перешкод в користуванні квартирою, шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 та членів його сім`ї з даної квартири, то колегія суддів вважає за можливе вказані позовні вимоги задовольнити лише стосовно виселення ОСОБА_2 . Що ж стосується виселення інших членів сім`ї ОСОБА_2 , то колегія суддів позбавлена можливості їх задовольнити, так як зазначені особи не встановлені і до них позовні вимоги не заявлені.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, в подальшому змінених, та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення прийнято не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення скасувати, та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, про що вказано вище.

У відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи безстроково (а.с.14), колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 15905,10 грн. за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня 2021 року, скасувати.

Прийняти по справі постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Визнати договором купівлі-продажу договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Джулай С.В. 05.02.2020 року, за реєстраційним номером 203, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , удаваним правочином, вчиненим з метою приховування іншого правочину договору купівлі-продажу з розстроченням платежу 3/4 часток у праві спільної власності на кв. АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із зазначеної квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 15905,10 грн. (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ять гривень 10 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.09.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький