ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2023 року м. Чернівці Справа № 716/762/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Ливтинюк І.М., Половінкіної Н.Ю.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 червня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Вайновської О.Є., повний текст рішення виготовлено 23 червня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ТОВ «ФК «Гефест» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Позов мотивований тим, що 25.10.2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №014/04-2/107, відповідно до якого банк надав кредит в сумі 118 000 дол. США зі строком до 28.10.2011 року із ставкою за користування кредитом в розмірі 14 % річних.

23.12.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №014/04-2/107/1, згідно якого остання зобов`язалася перед банком відповідати за виконання ОСОБА_3 усіх його зобов`язань в повному обсязі.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.11.2010 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по кредиту в сумі 548 899,94 грн, а також 1820 грн в рахунок понесених судових витрат по справі.

В подальшому, ТОВ «ФК «Гефест» згідно укладеного договору про відступлення прав вимоги №30052019 набуло, зокрема, право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/ або можуть виникнути на інших підставах, наведених у Додатку №1 до цього Договору.

Провадження №22-ц/822/688/23

Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.08.2020 року замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчому листі №2-750/2010, виданого Заставнівським районним судом Чернівецької області відносно ОСОБА_1 .

Позивач вказував, що станом на дату подачі позову зазначене рішення не виконано.

Три проценти річних та інфляційні нарахування розраховані за період з 2.04.2020 року по 25.04.2023 року згідно ст.625 ЦК України, у зв`язку з чим просило позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гефест» 315 244,02 грн та судові витрати.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19.06.2023 року позов ТОВ «ФК «Гефест» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гефест» 3 % річних та інфляційні витрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.11.2010 року за період з 24.04.2020 року по 25.04.2023 року в розмірі 49 400,99 грн та 265 843,21 грн відповідно, а всього 315 244,02 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вказує, що після смерті ОСОБА_3 спадщину ніхто не приймав, спадкоємці відсутні, отже заміна боржника не відбулася, то відповідно відсутні підстави для покладення на поручителя будь-яких обов`язків, так як борг поручителя не існує.

Наголошує, що ТОВ «ФК «Гефест» пропустило передбачений ч.2 і ч.3 ст.1281 ЦК України строк пред`явлення вимоги до спадкоємців, у зв`язку з чим позбавляється права вимоги за кредитним договором.

Крім того, суд не звернув увагу на норми ст.1277 ЦК України, що є підставою для задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд виходив з того, що рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.11.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №014/04-2/107 від 24.10.2006 року в розмірі 548 899,94 грн не виконано, а тому вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на вказану суму підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що рішення наведеним вимогам закону відповідає.

Обставини справи, щодо укладення 25.10.2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_3 кредитного договору №014/04-2/107 та 23.12.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 договору поруки №014/04-2/107/1, переходу права вимоги від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «ФК «Гефест» сторонами визнається та не спростовується.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.11.2010 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по кредиту в сумі 548 899,94 грн, а також 1820 грн в рахунок понесених судових витрат по справі (а.с.5).

Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11.08.2020 року замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчому листі №2-750/2010, виданого Заставнівським районним судом Чернівецької області відносно ОСОБА_1 (а.с.7-8).

Згідно розрахунку заборгованості, наведеного в позовній заяві, вбачається, що 3% річних за період з 24.04.2020 року по 25.04.2023 року складають 49 400,99 грн, інфляційні втрати за період 265 843,21 грн.

Зазначений розрахунок стороною відповідача не спростовано, контр розрахунку не надано, в свою чергу зазначений розрахунок перевірено судом першої інстанції, здійснено власний розрахунок, однак з урахуванням того, що позивачем зазначено менший розмір 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив і заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду про стягнення заборгованості, є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З огляду на матеріали справи, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо погашення заборгованості на підставі судового рішення.

Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, яке на час звернення до суду з позовом не виконано, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, належних і допустимих доказів на спростування цих висновків суду не надано.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що заміна боржника за кредитним договором не відбулась та відповідно відсутні підстави для покладення на поручителя ОСОБА_1 будь-яких обов`язків, оскільки борг поручителя не існує без боргу боржника та застосування до спірних правовідносин строку позовної давності визначеного ст.1281 ЦК України, є безпідставними з огляду на таке.

Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах.

У випадку смерті боржника за кредитним договором його права й обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину (частина перша статті 1282 ЦК України).

Отже, у разі смерті позичальника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в основному зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Однак, спірні правовідносини між ТОВ «ФК «Гефест» та ОСОБА_1 виникли не з підстав спадкування, а саме з підстав невиконання грошового зобов`язання саме ОСОБА_1 на підставі рішення суду, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, у зв`язку з чим і не можливе застосування преклюзивних строків звернення кредитора до спадкоємця боржника, які визначені у ст.1281 ЦК України та ч.4 ст.1277 ЦК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позов направлено до суду 25.04.2023 року (а.с.9), вимогами позовної заяви була заборгованість 3% річних та інфляційних втрат за період з 24.04.2020 року по 25.04.2023 року, тобто за 3 роки і 2 дні (24.04.2020 та 25.04.2023).

Для стягнення індексу інфляції та 3% річних застосовується загальна позовна давність в 3 роки (ст.257 ЦК України).

Виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

За приписами ч.3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Аналогічний висновок міститься в постанова ВП ВС від 27.03.2019 року у справі №727/5743/15-ц.

Стороною відповідача заява про застосування строків позовної давності не подавалася, матеріали справи такої не містять.

Отже, за таких умов та відсутності доводів апеляційної скарги на вказане вище, з врахуванням вимог диспозитивності апеляційного перегляду, підстав реагування на підставі ст.376 ЦПК України колегія суддів не вбачає.

Інші наведені в апеляційній скарзі посилання висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Литвинюк І.М.

Половінкіна Н.Ю.