Провадження № 2/761/1089/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Полтавець Ф.С.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника 3-ї особи Вітер Т.А. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , що діє в інтересах ОСОБА_4 , 3-і особи: Шевченківський районний відділ ДМС України в м. Києві, Служба у справах дітей Шевченківської в м. Києві РДА про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що він є власником зазначеної квартири, в якій зареєстровані відповідачі.

Вказує, що він пропонував відповідачам добровільно знятися з реєстраційного обліку, оскільки вони фактично не проживають та ніколи не проживали за даною адресою, ніколи не сплачували комунальні послуги та не доглядали за квартирою.

Проте, відповідачі у добровільному порядку з реєстраційного обліку не знялися та створюють йому перешкоди як власнику майна у розпорядженні власним майном. При цьому, вони мають своє окреме житло, в якому фактично проживають.

Зауважив, що реєстрація місця проживання відповідачів порушує його права, як власника квартири, та обмежує його право на вільне розпорядження майном.

Таким чином, посилаючись на положення ст. ст. 16, 317, 391, 405 ЦК України, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування його квартирою.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2019 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Кондратенко О.О.

Ухвалою суду від 23.08.2019 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження повідомленням (викликом) сторін.

У судовому засіданні, яке відбулося 20.11.2019, представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

У відзиві представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з посиланням на те, що позовні вимоги не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, а жодна із перелічених у позові обставин не відповідає дійсності.

Зазначив, що відповідач ОСОБА_3 є сином позивача та відповідно членом його сім`ї, був зареєстрований позивачем у квартирі 10.07.2012. Його малолітня донька ОСОБА_4 (відповідач-2) була зареєстрована у квартирі після свого народження у 2016 році. При цьому, власного житла у відповідачів не має.

ОСОБА_3 разом з донькою та дружиною - ОСОБА_5 (далі - родина), яка зареєстрована за іншою адресою та власного житла також не має, проживали у позивача в осінньо - зимовий та весняний період, а в літній час родина здебільшого проживає у садовому будинку, АДРЕСА_2 , який не пристосований для проживання в зимовий період.

Так, у вересні 2019 року родина повідомила позивача про намір з наставанням холодів повернутися з садового будинку до квартири у м. Києві, на що отримали категоричну відмову без пояснення будь-яких суттєвих причин. Позивач лише зазначив, що йому зручніше жити наодинці. При цьому, позивач змінив замок на вхідних дверях до квартири, чим унеможливив доступ родині до квартири.

При цьому, зауважив, що до подання позову, будь - яких вимог про виселення та зняття з реєстрації позивач не заявляв, а про його бажання визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням відповідач дізнався, лише отримавши позовну заяву.

Також, звернув увагу, що саме родина ОСОБА_6 повністю оплачує комунальні послуги, воду, газ, електроенергію та телефон, позивач частково утримується за рахунок родини, незалежно від того чи проживають вони спільно чи ні, позивач забезпечується продуктами харчування, ліками, за необхідності оплачується медична допомога, а також позивачеві додатково перераховуються кошти на картковий рахунок.

Крім цього, малолітня донька у м. Києві відвідує дитячий садочок № 432 з 01.09.2019, а дружина також працює у м. Києві бухгалтером. Сам відповідач через стан здоров`я не працює та є інвалідом.

З огляду на викладені обставин вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та недоведеними.

Поряд з цим, звернув увагу, що на підтвердження нібито відсутності відповідачів за місцем реєстрації, позивачем додано до позову в якості єдиного доказу Акт від 26.06.2019, за яким комісія в складі майстра ОСОБА_7 , майстра ОСОБА_8 , бригадира ОСОБА_9 та сусідок ОСОБА_10 , ОСОБА_11 26.06.2019 за заявою ОСОБА_1 , неодноразово відвідуючи квартиру АДРЕСА_1 , встановили, що відповідачі не проживають за даною адресою. Однак, яким чином встановлено даний факт та період його (факту) встановлення не зазначено.

28.02.2020, через канцелярію суду, від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач фактично підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити.

В подальшому, в ході розгляду справи, розпорядженням керівника апарату суду від 05.10.2020 № 01-08-940 щодо повторного автоматизованого розподілу справи призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2020 дану справу передано на розгляд судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою суду від 12.10.2020 прийнято справу до провадження, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання .

В подальшому, у судовому засіданні 29.06.2023 позивач позов підтримав, просив задовольнити, з підстав, викладених у ньому.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, сповіщені належним чином про час та місце слухання справи.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні з посиланням на його необґрунтованість та недоведеність, адже позивачем не надано доказів не проживання з відповідачем у розумінні ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Згідно до статей 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках та відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 12.06.1997 Органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району, та договором дарування частини квартири від 25.03.2004, посвідченим державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кулєшовою Ю.В., зареєстрованим в реєстрі за № 12-949, копії яких долучено до матеріалів справи.

У вказаній квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_3 , що підтверджено довідкою Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місяця проживання ЦМУ ДМС і місті Києві та Київської області від 22.08.2019 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб ШРДА від 07.09.2019.

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим 05.10.2016 Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, серії НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_3 є сином позивача, а малолітня ОСОБА_4 є його онукою.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статей 383 ЦК України та 150 ЖК УРСР власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

Правовідносини, що виникають при реалізації права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом урегульовано також ст. 405 ЦК України.

За статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналогічну норму містить також стаття 156 ЖК УРСР, яка встановлює права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири).

Відповідно до положень цієї статті, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, згідно якої до членів сім`ї належать дружина, їх діти і батьки.

При цьому, згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 (справа № 688/63/15-ц) зробив правовий висновок, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР вбачається, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Позивач як на підставу заявлених ним вимог посилається як на норму статті 391 ЦК України, так й на норму частини 2 статті 405 ЦК України, хоча взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї регулюються спеціальними нормами закону, зокрема, частиною 2 статті 405 ЦК України, згідно якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.

Тобто, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні понад один рік та відсутність поважних причин.

Таким чином, відсутність члена сім`ї понад рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими (постанови Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц, від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц).

З огляду на положення статті 405 ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

При цьому, заслуговує на увагу правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц у подібних правовідносинах.

Як окреслив Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, саме тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Крім того, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Так, позивачем в обґрунтування позовних вимог, що на його думку підтверджує факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації, до позову додано Акт від 26.06.2019, затверджений першим заступником ВОП «Михайлівська» ТОВ «Будівельна компанія «Фасад Крнстракшн» Т.М. Касс, згідно якого, комісія в складі майстра ОСОБА_7 , майстра ОСОБА_8 , бригадира ОСОБА_9 та сусідок ОСОБА_10 , ОСОБА_11 26.06.2019, за заявою позивача неодноразово відвідували квартиру АДРЕСА_1 та встановили, що відповідачі не проживають за даною адресою.

Разом з тим, в Акті не вказано дати відвідування комісією зазначеного житла, не вказано періоду, протягом якого відповідачі там не проживають, можливі причин їх відсутності, даний акт складений та підписаний особами, належність підписів яких на цьому акті не підтверджено.

Таким чином, не зрозуміло яким чином дані особи встановили факт не проживання відповідачів у квартирі.

При цьому позивач на підтвердження своїх вимог в порядку частини першої статті 43 та пункту 3 частини другої статті 76 ЦПК України, клопотань про виклик свідків не заявляв, особи, що, підписали акт та могли б підтвердити факт не проживання відповідачів у квартирі, як свідки, не допитувалися.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

За таких обставин, зазначений акт не можна вважати належним та допустимим доказом обставин, на які посилається позивач у позовній заяві.

Будь-яких інших доказів не проживання відповідачів в квартирі протягом певного часу, які б достеменно підтверджували факт відсутності відповідачів у квартирі без поважних причин понад один рік, які б давали підстави вважати для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням позивачем суду не надано та в матеріалах справи не міститься.

Крім цього, слід звернути увагу, що у відзиві відповідач зазначив, що він разом з донькою та дружиною - ОСОБА_5 проживали у позивача у весняний та осінньо - зимовий період, а в літній час родина проживала у садовому будинку у м. Буча, який не пристосований для проживання в зимовий період. У вересні 2019 року родина повідомила позивача про намір, у зв`язку з наставанням холодів, повернутися з садового будинку до квартири у м. Києві, на що отримала категоричну відмову, без будь-яких пояснень, лише зазначивши, що йому зручніше жити на одинці. При цьому, позивач змінив замок на вхідних дверях до квартири, що унеможливило доступ родині до квартири. Доказів щодо зворотного не надано.

З огляду на зазначене, відсутні підстави вважати, що відповідачі фактично не проживають у спірній квартирі у розумінні ч. 2 ст. 405 ЦК України.

При цьому, позивач, змінивши замок на вхідних дверях до квартири, унеможливив доступ відповідачів до житла, чим фактично створив їм перешкоди у користуванні житлом, що в цілому, дає підстави вважати, що відповідачі не проживали у спірній квартирі з поважних причин.

Крім того, відповідно до статті 156 ЖК УРСР повнолітні члени сім`ї власника квартири зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири.

Судом встановлено, що відповідач повністю оплачує комунальні послуги: воду, газ, електроенергію та телефон, про що надав копії квитанцій за останні 9 місяців, тобто, бере участь в утриманні цієї квартири.

Наявність інтересу до житла є ключовим фактом, який має досліджуватись судом при вирішенні спорів про втрату права користування житлом (ВС/КЦС у справі № 209/2642/18 від 09.12.2020).

У судовому засіданні вказані вище обставини позивачем не спростовані та доказів на спростування цих обставин позивачем не надано, тому його доводи, які викладені у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, суд оцінює критично, в той час як, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Крім того, досліджуючи питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права членів сім`ї власника на користування житлом, тобто, інтересів позивача, як власника квартири та відповідачів, які зареєстровані та проживають у цій квартирі, суд вважає, що інтереси позивача, як власника квартири не перевищують інтересів відповідачів, як користувачів цією квартирою, оскільки по суті, не мають іншого постійного житла, а також, у відповідачів наявний інтерес до вказаного житла.

Також слід зауважити, що закон дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання (частина 6 статті 29 ЦК України) і ця норма не передбачає винятків.

Так, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

В силу статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст. 9 ЖК УРСР за якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Отже, чинне законодавство охороняє як право власності особи на нерухоме майно, так і право на житло та користування будинком чи квартирою членом сім`ї власника.

Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За таких обставин, правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вказує, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009...).

У справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) ЄСПЛ вказує, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), а у справі «Дакус проти України» зазначає, що при розгляді справ про позбавлення права на житло національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах ВС, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц), зазначила, що згідно зі статтею 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Законність визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Відповідно до постанови Великої Палати ВС від 10.03.2021 у справі № 686/26093/19-ц та від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц) суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

З огляду на викладене вище, враховуючи правові позиції ЄСПЛ та ВС, позивач не довів позовні вимоги, належним, не аргументував ні мету, яку він переслідує, подавши позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, ні співрозмірність відповідній меті. А обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07).

При цьому, доводи позивача зводяться лише до того, що відповідачі фактично не проживають у квартирі, ніколи в ній не проживали, ніколи не сплачували комунальні послуги, що не знайшли підтвердження у судовому засіданні, в той час як, позивач належним чином не обґрунтував свою позицію у взаємозв`язку з вимогою норми частини другої статті 405 ЦК України, на підставі якої, зокрема, просить задовольнити позов, адже, взагалі не вказує період та причини такого не проживання, однак, в той же час надає в обґрунтування своїх позовних вимог лише один єдиний доказ - Акт не проживання відповідачів у квартирі, який не можна вважати належним та допустимим доказом обставин, на які посилається позивач у позовній заяві.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, зважаючи на встановлені судом обставини, виходячи з вимог чинного законодавства, приймаючи до уваги правові висновки ЄСПЛ та ВС, враховуючи те, що позивач не довів факт відсутності відповідача понад встановлений статтею 405 ЦК України строк у спірній квартирі без поважних причин, не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту, а тому, суд дійшов висновку, що позов в цій частині необґрунтований, відтак, задоволенню не підлягаю.

Разом з цим, вирішуючи питання щодо визнання малолітньої дитини ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням варто звернути увагу на статтю 29 ЦК України, яка дає визначення поняттю «місце проживання» та встановлює особливості визначення місця проживання дітей залежно від їх віку, градуюючи осіб до 10 років, від 10 до 14 років та від 14 років (неповнолітніх), а також, на положення сімейного законодавства й законодавства, яке регламентує охорону дитинства.

Так, згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 759/19394/15-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 210/1857/15-ц.

Вищенаведена стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Тому, з огляду на викладене, аргументи позивача про те, що оскільки малолітня дитина не проживає в належній йому квартирі та зареєстрована у ній лише формально, відтак, вважається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, не заслуговують на увагу, оскільки через свій вік малолітня ОСОБА_4 не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина, в силу свого віку, не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Факт не проживання батька дитини у квартирі позивача не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дитини, а право користування жилим приміщенням за малолітньою дитиною надасть їй у майбутньому визначити свої місце проживання самостійно відповідно до положень частини четвертої статті 29 ЦК України (постанова ВС від 03.04.2019 у справі № 210/1857/15-ц).

У Постанові ВСУ від 04 липня 2018 року по справі № 711/4431/17 3 наголошується, що виселення малолітньої особи за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

При цьому, пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (принцип 2 цієї Декларації).

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України зазначив, що правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, з огляду на викладене, з урахування практики Європейського суду з прав людини, можна дійти обґрунтованого висновку, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Крім цього, згідно з вимогами, установленими статтею 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, натомість такий в матеріалах справи відсутній.

Таким чином, з огляду на встановлені вище обставин справи, суд дійшов висновку, що сам по собі факт не проживання малолітньої ОСОБА_4 у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеною квартирою. А враховуючи, що дитина є онукою позивача, на даний час є малолітньою, відтак, має право на користування квартирою за адресою своєї реєстрації нарівні з позивачем.

Статтею 4 Декларації прав дитини визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що малолітня ОСОБА_4 набула право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому вона на даний час зареєстрована, встановивши, що через свій малолітній вік вона не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, при цьому, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно відмовити.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, встановлений статтею 16 ЦК України і такий перелік не є вичерпним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Додані позивачем до позовної заяви документи, а також, обставини та доводи, викладені позивачем на підставі цих документів, на які він посилається, як на підставу правомірності своїх вимог, у розумінні ст. 81 ЦПК України, не доводять обґрунтованість правомірності його вимог, а відтак, порушення його прав.

За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Також, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати зі сплаті судового збору за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , що діє в інтересах ОСОБА_4 , 3-і особи: Шевченківський районний відділ ДМС України в м. Києві, Служба у справах дітей Шевченківської в м. Києві РДА про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: