Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №344/1779/23

10 жовтня 2023 року Богородчанський районний суд

Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Решетова В. В.,

з участю секретаря Остапишин І. Р.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Богородчани цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 3-ті особи, які не заявляють самостійних вимог: виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, Богородчанська селищна рада Івано-Франківської області та Солотвинська селищна рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області, як органи опіки та піклування, про зміну місця проживання неповнолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , якою просить суд ухвалити рішення, яким змінити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду від 26 листопада 2018 року (справа № 344/7374/18) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

За рішенням суду малолітні діти: ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 після розірвання шлюбу залишені на проживання з матір`ю ОСОБА_3 .

Однак, після розірвання шлюбу, ОСОБА_3 виїхала за межі України і на даний час проживає за кордоном (адреса, місце проживання не відомі).

Неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 після розірвання шлюбу та виїзду їхньої матері за межі України, постійно проживають з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач ОСОБА_1 разом із своїми дітьми проживає по АДРЕСА_1 . Враховуючи те, що Відповідачка тривалий час проживає за межами України, потреба зміни місця проживання дітей необхідна задля соціального захисту та можливість отримання соціальних пільг для дітей, податкову соціальну пільгу, а також для гарантованого захисту трудового законодавства. Просить позов задовольнити.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву, відповідно до якої позов визнала повністю не заперечує проти того, щоб за рішенням суду змінили місце проживання її дітей з батьком. Правом на подання відзиву на позов не скористалася.

Представник 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог: виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву відповідно до якої просить справу розглядати у його відсутності. Направив до суду висновок, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю спору між батьками.

Представник 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог: Богородчанська селищна рада Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини своєї неявки, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Представник 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог: Солотвинська селищна рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області, направив до суду заяву, відповідно до якої просив справу розглядати у відсутність їхнього представника, розгляд позову покладає на розсуд суду.

Допитані в судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в судовому засіданні пояснили, що після розлучення батьків, вони залишилися проживати з мамою, за адресою АДРЕСА_2 . На теперішній час, їхня мама вже три роки проживає за кордоном, і ще два роки буде проживати там. Приїжджає до них 1-2 рази на рік. Вже три роки вони проживають разом з батьком за іншою адресою АДРЕСА_1 . Просять змінити їхнє місце проживання з батьком.

Вислухавши думку позивача та його представника, думку дітей, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2018 року у справі №344/7374/18 (набрало законної сили 08 січня 2018 року).

У шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2018 року у справі №344/7374/18 (набрало законної сили 08 січня 2018 року), яким шлюб між сторонами було розірвано, - малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено на проживанні з матір`ю ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що з моменту ухвалення вищевказаного судового рішення про розірвання шлюбу змінилися обставини, і неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на сьогодні проживає з батьком, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зміну місця проживання дітей з ним.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (надалі - «СК України») визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Судом на виконання вимог частин 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України до участі у справі було залучено Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради як орган опіки і піклування.

Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради суду надано витяг з рішення №927 від 21.07.2023р. «Про розгляд питань органу опіки та піклування», відповідно до якого відмовлено у наданні висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з відсутністю спору між батьками.

Відповідач ОСОБА_3 на адресу суду подала письмову заяву від 29.05.2023 року, в якій зазначила про те, що позовні вимоги визнає повністю не заеречує проти зміни місця проживання її дітей.

Так, в судовому засіданні встановлено, що дитина сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є неповнолітньою, такою, що досягнула чотирнадцять років, яка в судовому засіданні висловила чітку позицію про бажання проживати разом з батьком.

Отже, з урахуванням зазначеного, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним не підлягають задоволенню , оскільки відсутні передбачені законом підстави для визначення судом місця її проживання, оскільки дівчинка досягла 14 річного віку та бажає поживати з батьком.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц.

Крім того, в даному випадку втручання суду у приватне життя дитини щодо визначення її місця проживання на невизначений строк може призвести до порушення її ж права самостійно визначати в будь-який час на власний розсуд, з ким із батьків вона бажає проживати.

Також, в судовому засіданні встановлено, що дитина сторін - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є малолітньою, такою, що досягла десяти років.

Частиною 2 ст. 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Аналіз змісту вказаних норм СК України свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

І тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1 ст. 161СК України).

Натомість, зі змісту пояснень позивача, зазначених ним у позовній заяві та наданих ним особисто в судовому засіданні, вбачається, що між ним та ОСОБА_3 відсутній будь-який спір щодо місця проживання їхньої малолітньої доньки, оскільки, зі слів позивача, вони обоє, як батьки, погоджуються на проживання дитини з батьком.

Тобто сторони, як це і передбачено ч.1 ст.160 СК України, визначили місце проживання дитини з батьком за взаємною згодою.

Не вбачається спору щодо місця проживання малолітньої доньки сторін і зі змісту заяви ОСОБА_3 , поданої нею особисто до суду 29.05.2023 року, в якій відповідач зазначила про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Факт відсутності між батьками дитини спору щодо місця проживання дитини вбачається також і зі змісту витягу з рішення №927 від 21.07.2023р. «Про розгляд питань органу опіки та піклування», зокрема, в якому зазначено, про відсутністю спору між батьками.

Відтак, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Фактично у даному випадку позов щодо місця проживання дитини ініційований батьком дитини, з яким дитина, з його пояснень, і так фактично проживають, і від якого мати дитини не вимагає зміни їх місця проживання.

Після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із нею, як матір`ю, суду не надала.

За встановлених обставин у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про зміну місця проживання дитини, яка, з його слів, фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини не вимагає від батька дитини змінити її місце проживання, не порушує в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою, відповідач не заперечувала, що дитина фактично проживає з батьком та не заперечила щодо подальшого такого проживання дитини з батьком.

В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

Вказані обставини підлягають перевірці судом.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про зміну місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді.

За відсутності спору про місце проживання дітей, позивач зазначає про наявність іншого спору чи наявність інших обставин, які б на його думку слугували підставою для задоволення його позовних вимог.

Так позивач вказує, за умови проживання з ним дітей, він має право на отримання податкової соціальної пільги, права на додаткову відпустку, пріоритетного права залишення на роботі при скороченні штату працівників та на відповідну надбавку до заробітної плати.

Перелік документів, що підтверджують право платника податку на доходи фізичних осіб на застосування податкової соціальної пільги та порядок їх подання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 р. N 1227 «Про затвердження Порядку подання документів для застосування податкової соціальної пільги».

Відповідно до Порядку платник податку подає роботодавцю заяву про самостійне обрання місця застосування податкової соціальної пільги за встановленою Державною фіскальною службою України формою. Разом з заявою платник податку надає роботодавцю документи, що підтверджують його право на отримання податкової соціальної пільги, серед переліку яких вимога про надання рішення суду відсутня.

Відповідно до вимог КЗпПУ, для отримання додаткових виплат та забезпечення трудових гарантій роботодавцю можуть бути надані відповідні довідки про реєстрацію місця проживання дітей, акт обстеження умов проживання, свідоцтва про народження тощо. Відомостей про наявність спору чи порушення трудових прав позивача суду не надано.

Посилання представника позивача на те, що судове рішення про зміну місця проживання дитини з батьком потрібне позивачу для отримання соціальних пільг та гарантій захисту трудового законодавства, на даному етапі має характер виключно припущень, оскільки позивач не позбавлений права отримати додаткову відпуску, у разі підтвердження відповідними документами, про не використання такого права матір`ю дітей.

З таких вищенаведених позивачем штучних підстав для задоволення позову, не встановлено як наявності спору між сторонами, який би повинен захищатися в порядку цивільного судочинства, так і порушення, невизнання чи оспорення відповідачем прав позивача щодо місця проживання їх дітей. Сам факт звернення позивача до суду не свідчить про порушення його права, таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку.

При цьому суд зауважує, що завданням цивільного судочинства, визначеним ст.2 ЦПК України, є ефективний захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а не ілюзорний.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 509/5080/18).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з відстутністю між сторонами спору щодо місця проживання дитини.

Стосовно питання судових витрат суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, а саме, так як у позові відмовлено, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 18, 19, 51, 56, 104, 110, 112, 115, 160, 161 СК України та керуючись ст.ст. 89, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 3-ті особи, які не заявляють самостійних вимог: виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, Богородчанська селищна рада Івано-Франківської області та Солотвинська селищна рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області, як органи опіки та піклування, про зміну місця проживання неповнолітніх дітей, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного судупротягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Решетов