12 вересня 2023 року
Справа №337/4833/23
Номер провадження 2/337/1642/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Суддя Хортицького районного суду міста Запоріжжя Салтан Л.Г., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

7 вересня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить розірвати між ними шлюб, укладений 6 лютого 2015 року, який зареєстрований Щелківським управлінням ЗАГС Головного управління ЗПГС Московської облксті , про що складений запис акту про укладення шлюбу № 62 та видано свідоцтво серії НОМЕР_1 .

При вирішенні питання щодо відкриття провадження, суд повинен встановити чи підсудна справа Хортицькому районному суду м. Запоріжжя.

Встановлення правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, компетентного здійснювати кримінальне провадження щодо конкретного кримінального правопорушення. Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна кримінальна справа розглядалася і вирішувалася судом законним, компетентним, незалежним і неупередженим, як того вимагають ст.7 Загальної декларації прав людини та ч. 1 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права .

Згідно з пунктом 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(надалі - Конвенція) «кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на розгляд судом, встановленим законом». А відповідно до ч. 1ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом (ст. 24 Конституції України). Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

Згідно ч.1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем в Україні здійснюється з урахуванням норм Закону України «Про міжнародне приватне право».

Статтею 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 вищевказаного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (стаття 16 Закону України Про міжнародне приватне право).

У відповідності до ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Пункт 2 ч. 1ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» надає визначення поняттю «іноземний елемент», за яким іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичної особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: визначення застосування права; процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; підсудність судам України справ з іноземним елементом; виконання судових доручень; визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Крім того, якщо між Україною та державою, громадянами якої є сторони у справі, укладено договір про правову допомогу в сімейних і цивільних справах, застосовуються його положення і в частині розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», зокрема передбачено, що суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону на території України, або якщо відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача, а також, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території. До такої події можна віднести укладання шлюбу між громадянином України і іноземцем на території України і видання відповідного свідоцтва про шлюб.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами.

З доданої до позову копії свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що його було зареєстровано на території РФ, тобто подія відбулася за межами держави Україна, натомість позивачем визначено підсудність за останнім відомим місцем проживання відповідача: АДРЕСА_1 , натомість жодних доказів щодо його проживання за зазначеною адресою суду не надано.

Ухвалою суду від 8 вересня 2023 року витребувані відомості з Державної прикордонної служби щодо перетину державного кордону України громадянином Росії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як з території України так і на територію України, за період з 06.02.2015 року по 07.09.2023 року. 12 вересня 2023 року ухвала суду повернута без виконання, оскільки ідентифікація іноземців та осіб без громадянств інших держав повинна здійснюватися виключно латинськими літерами.

Належних та допустимих доказів на підтвердження зареєстрованого місця проживання чи перебування на території України відповідача ОСОБА_2 , який є громадянином Російської Федерації, до позовної заяви не додано.

Будь-яких доказів спільного проживання сторін на території України, наявності (або відсутності) угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність такої справи (про розірвання шлюбу) судам України або іноземним судам позивачем не надано.

Крім того, суд звертає увагу на те, що статтею 80 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у разі якщо при розгляді справи з іноземним елементом у суду виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд може направити відповідне доручення компетентному органу іноземної держави в порядку, встановленому процесуальним законом України або міжнародним договором України.

Отже суд, який відкриває провадження у справі, зобов`язаний повідомити про подачу позову, час і місце судового засідання всіх учасників процесу, в тому числі й нерезидента. Якщо мова йде про суб`єктів, які є резидентами країн учасників Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (15.11.1965 року, м. Гаага, далі - Гаазька конвенція) застосовується порядок повідомлення, визначений вказаною Конвенцією. У випадку якщо суд не дотримується вказаного порядку, то це безумовне процесуальне порушення, яке тягне за собою скасування судового рішення. Якщо ж у відносинах з запитуваною державою відсутній чинний міжнародний договір України, доручення надсилається Міністерству юстиції України для його направлення через дипломатичні канали (згідно з абз. 3 п. 2.6 Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації від 27.06.2008 № 1092/5/54 ).

Відповідно до Статті 2 Віденської конвенції про дипломатичні стосунки, прийнятої 18 квітня 1961 року у Відні на Конференції ООН з дипломатичних стосунків і імунітету (набула чинності 24квітня 1964 року), встановлення дипломатичних відносин між державами і встановлення постійних дипломатичних представництв здійснюються зі взаємної згоди. Першим кроком до встановлення дипломатичних відносин є визнання де-факто або де-юре тієї або іншої держави і його уряду з боку іншої держави.

Розрив дипломатичних відносин здійснюється за ініціативою якоїсь держави, яка офіційно оголошує про припинення дипломатичних відносин з іншою державою. Розрив дипломатичних відносин відбувається у випадках виникнення між державами збройного конфлікту.

Відповідно до ч. 1 п. 20 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

24 лютого 2022 року о 12 год. 12 хв. Міністерство закордонних справ України опублікувало офіційну заяву щодо розриву дипломатичних відносин з російською федерацією, зазначивши, що президент ОСОБА_3 підтримав пропозицію зовнішньо-дипломатичного відомства про розрив дипломатичних відносин України з Російською Федерацією.

Разом з тим, ще 22 лютого 2022 року, у Верховній Раді України зареєстровано Проект Постанови Верховної Ради України від 22.02.2022 №7093, «Про розірвання дипломатичних відносин з Російською Федерацією», відповідно до якого Верховна Рада України постановляє: розірвати дипломатичні відносини з Російською Федерацією, що встановлені відповідно до Протоколу "Про встановлення дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією", підписаному 14 лютого 1992 року у м. Мінську.

Листом заступника Міністра Міністерства закордонних справ України Точицького М. від 13.10.2022 року №72/11-612/1-81401 «Щодо припинення дії міжнародного договору» повідомлено, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 № 376 (із змінами), після письмового повідомлення російській стороні про рішення української сторони розірвати дипломатичні відносини, встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, здійсненим у м. Мінську 14 лютого 1992 року, зазначений міжнародний договір припинив свою дію 24 лютого 2022 року.

Відтак, у даній справі, суд позбавлений можливості, здійснити процедуру повідомлення відповідача, місце проживання чи перебування якого невідомо, щодо поданого позивачем позову про розірвання шлюбу через дипломатичні канали, у відповідності до Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах, Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень та інших норм міжнародного права, оскільки, будь-який інший спосіб розгляду даної справи, без повідомлення зокрема відповідача щодо наявного відносно нього провадження у Звенигородському районному суді Черкаської області, буде суперечити процесуальному алгоритму, що передбачений ЦПК України.

За наведених обставин, суддя приходить до висновку про наявність підстав для залишення позову без руху та надання позивачу строку для усунення недоліків, оскільки позивачем не долучено належних та допустимих доказів, які мають підтвердити місце проживання відповідача в Україні, що є обов`язковою обставиною для визначення підсудності даного спору місцевому загальному суду з урахуванням положень ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Недотримання обов`язкових вимог до змісту заяви є перешкодою до відкриття провадження у справі.

Суд акцентує увагу заявника на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак, в кожному випадку заявник при зверненні до суду із позовом (заявою) повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Дотримання вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом, в тому числі і для суду.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких-не допустити судовий процес у безладний рух. Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вимога суду про усунення недоліків заяви не є порушенням права на справедливий судовий захист.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. За таких обставин, суд приходить до висновку, про наявність підстав для залишення позовної заяви без руху та надати строк позивачу для усунення зазначених в ухвалі недоліків, оскільки позовна заява не відповідає вимогам процесуального закону.

На підставі викладеного, суддя приходить до висновку, що підсудність справи Хортицькому районному суду наразі є сумнівною, матеріали позову не дають підстави для визначення підсудності за останнім відомим місцем проживання відповідача, у зв`язку з чим суд вважає, що зазначена позовна заява підлягає залишенню без руху на підставі ст. 175 ЦПК України, оскільки не містить виклад обставин, якими позивач обґрунтовує відомості щодо останнього відомого місця проживання відповідача (або місцезнаходження його майна) та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини з наданням строку п`ять днів на усунення недоліків.

Керуючись ст. 185 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені в ухвалі недоліки позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали, та роз`яснити, що інакше позовна заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі в 15-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги.

Суддя: Л.Г. Салтан