Справа № 274/3642/23
Провадження № 2/0274/1120/23
УХВАЛА
Іменем України
08.09.2023 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання Рудич М.О., розглянувши в м. Бердичеві Житомирської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр", третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -
В провадженні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області перебуває вищезазначена цивільна справа.
Від представника відповідача надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, залишення позовної заяви без розгляду на підставі п.6 ч.1 ст. 257 ЦПК України. У запереченнях представник відповідача зазначає, що п. 10.1 кредитного договору , що укладений між сторонами, визначено, що усі справи, окрім захисту прав споживачів підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Сторони погодили, що даний кредит не є споживчим, а тому правовідносин сторін не підпадають під сферу дії Закону України «Про споживче кредитування». Просить провести розгляд справи за його відсутності.
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 13.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомленням сторін ( а.с. 29-30).
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.
Згідно ч.1 ст. 21 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до п.6 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.
З наданих представником відповідача письмових документів та матеріалів справи вбачається, що 26.10.2019 між ОСОБА_1 та ТОВ „Споживчий центр» укладено електронний кредитний договір № 26.10.19-100000011.
За приписами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови.
У кредитному договорі № 26.10.2019 - 100000011 від 26.10.2019 вказано, що позичальник підтверджує, що інформація, зазначена в частині 2 статті 12, частині другій статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» йому надана. Для прийняття позичальником усвідомленого рішення та задля зручності надання інформації кредитор до укладення договору надав позичальнику всю необхідну інформацію у обсязі та формі, встановлених Законом України «Про споживче кредитування».
Згідно з п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до преамбули Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.
Велика Палата Верховного Суду виклала у своїй постанові положення про те, що, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», враховуючи зазначене, судовий захист прав споживачів здійснюється загальними судами за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження за позовами фізичних осіб споживачів товарів, робіт і послуг.
Також суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 643/2870/18.
Згідно пропозиції на укладення кредитного договору у п. 1.2, що Кредит за даним договором не є споживчим, а даний договір не є договором про надання споживчого кредиту жодного правого значення для кваліфікації цього договору як договору про надання споживчого кредиту не має.
Пунктом 10.1 кредитного договору визначено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, окрім справ у спорах щодо захисту прав споживачів, підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду №007-2005 від 21.06.2005, видане Київським міським управлінням юстиції), згідно з регламентом третейського суду. Розгляд здійснюється одноособово суддею, який призначається в порядку, встановленому регламентом постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що є невід`ємною частиною даної третейської угоди, і з яким Сторони ознайомились.
Відповідно до ч. 2 ст.1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
Згідно з п. 14 ч. 1ст. 6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Відповідно до ч. 3 ст.6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Враховуючи наведене, оскільки укладений між сторонами кредитний договір за своєю правовою природою є споживчим, а тому третейське застереження, викладене в п 10.1 кредитного договору № 26.10.2019-100000011 від 26.10.2019 не може бути виконане.
Законом України «Про третейські суди» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому у задоволенні заяви представника відповідача ТОВ «Споживчий центр» про залишення позову без розгляду слід відмовити.
При цьому, Закон України «Про третейські суди» передбачає виключно право, а не обов`язок сторін на звернення до цього суду.
Окрім того, необхідна наявність волі обох сторін для виникнення у третейського суду підстав для розгляду спору по суті.
Таким чином, при відсутності волі, в даному випадку, позивача, на звернення до третейського суду, чинне законодавство України жодним чином не позбавляє його права на звернення до суду.
У рішенні Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року № 1-рп/2008у справі № 1-3/2008 (справа про завдання третейського суду) зазначено, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 12 ГПК України),ст. 6 Закону України «Про третейські суди»). Гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст.22, ст.64 Конституції України).
Таким чином, позивач використав своє право та звернувся до Бердичівського міськрайонного суду з даним позовом, а тому його право не може бути обмежене.
За таких обставин , клопотання не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 257 -261,354 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
У задоволені клопотання представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» Солодовнік Анни Олександрівни про залишення позовної заяви без розгляду відмовити.
Головуючий Т.М. Вдовиченко