Провадження № 2/202/2369/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Михальченко А.О.

секретар судового засідання Пономаренко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі

цивільну справу № 202/11667/23

за позовом

ОСОБА_1

до

Російської Федерації

про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

18.06.2023 ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що вона, пенсіонерка, інвалід 2 групи, є громадянкою України, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Жданові (на теперішній час місто Маріуполь), Донецької області. Працювала заступником директора начальником Управління преси та інформатизації Департаменту зв`язків із громадськістю та внутрішньої політики Маріупольської міської ради.

24.02.2022 Російська Федерація широкомасштабно вторглась в Україну, зокрема, м. Маріуполь Донецької області опинився в блокаді у зв`язку з оточенням ворожим військом всього міста. Через масовані щогодинні артобстріли та авіаудари, вона з сім`єю, ризикуючи життям, була вимушена покинути свою домівку та бігти до іншого району міста, щоб перебувати у бомбосховищі. У зв`язку з бомбардуванням соціальнокритичної інфраструктури, місто з 02.03.2022 повністю залишилося без електропостачання, водопостачання, газопостачання, як наслідок повністю пропав мобільний зв`язок, теле-радіомовлення, місто було повністю відрізано від зовнішнього миру. Через облогу міста у неї та сім`ї були повністю відсутні продукти харчування, ліки та саме головне вода. Всі спроби виїхати з міста, щоб врятуватися були марними адже військовослужбовці ворога нікого не випускали, вони не дозволили створити евакуаційний «зелений коридор». Також, вони нікого не пропускали, ні волонтерів, ні представників «Червоного Хреста», ні представників інших міжнародних організацій. У зв`язку з чим, вона, інвалід 2 групи, вимушена була збирати дощову воду, сніг для того, щоб була хоча б технічна вода. Ворог щогодини скидав авіабомби на житлові квартали у котрих ховалися мирні мешканці, багатоповерхівки просто складувались та палали, трупи мирних мешканців лежали проспектами міста, людей ховали на подвір`ях. Їй, у цей період від того, що відбувається, часто було погано, піднімався тиск та пульс, проте через постійні обстріли, відсутність зв`язку, на допомогу ніхто не міг приїхати, ані служба порятунку, ані швидка допомога, ані пожежна служба. Вона постійно хвилювалася за себе, за сім`ю, що можна загинути або отримати каліцтва. 14.03.2022 стало відомо, що з`явився стихійний евакуаційний коридор на підконтрольну Україні територію (стихійний, адже без представників міжнародних організацій та через те, що цей коридор періодично обстрілювався). Цим коридором могли скористатися тільки ти, у яких був або зберігся транспортний засіб, щоб дістатися до вже окупованого м. Бердянськ, а потім до підконтрольній Україні території. Вона з сім`єю вирішили, що на наступний день будуть пробувати виїхати з міста навіть під обстрілами, адже у районі де вони ховалися було небезпечно через прильоти по жилим кварталам. В ніч з 14 на 15 березня 2022 машина її сина постраждала через артобстріл та, як наслідок, була не справна, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Вона не може описати те, як вона себе почувала протягом двотижневого пекла та руйнування останньої надії на евакуацію у зв`язку з тим, що ні на чим виїхати з міста. Проте, 15 березня 2022 мені з сім`ю все ж таки вдалося виїхати з міста на машині друзів, проїжджаючи місто під артобстріли, зупиняючись на кожному ворожому блокпосту вона дуже хвилювалася через те, що її та сім`ю можуть вбити, зокрема, через їх професійну діяльність, адже до 2017 року вона працювала заступником директора начальником Управління преси та інформатизації Департаменту зв`язків із громадськістю та внутрішньої політики Маріупольської міської ради, крім того, вороги мали списки та ставили питання про професійну діяльність її сина, який працює в органах прокуратури, є процесуальним керівником у багатьох кримінальних справах. Також, кожного разу вони вимушені були терпіти приниження з боку ворогів аби зберегти життя та дістатися підконтрольної України території, вони підходили до них зі зброєю, змушували показувати особисті речі тощо.

16 березня 2022 їй з сім`єю вдалося виїхати з окупованої території на підконтрольну Україні територію.

Через надходження смс-повідомлень, поки у місті був мобільний зв`язок, від ворожих спецслужб, з погрозами відібрати майно чи зруйнувати його, або відкрити кримінальне провадження за надуманими мотивами, засудити та арештувати і головне постійні артобстріли, вона змушена була прийняти негативне для себе рішення про залишення нерухомого майна з усім його начинням, яке не вдалося вивести вже з тимчасово окупованого міста.

Право на володіння, користування і розпорядження майном у вигляді квартири фактично порушене Російською Федерацією, що зумовлює неможливість проживати в ній, керуючись при цьому законодавством України, а не Російської Федерації.

Також, все її майно, котре знаходилося у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 повністю зруйновано та розкрадене.

У лютому 2023 окупаційною владою Маріуполя було знесено багатоповерхівку, у котрій знаходилася її квартира. Вона не змогла зберегти та вивести ані фотографії своїх близьких родичів, ані бібліотеку свого чоловіка, який був журналістом, ані реліквію своїх батьків, ані ікони, котрі дісталися від прабабусі, ані інше майно, котре вона купувала протягом всього життя, збираючи кошти, вона взагалі залишилася ні з чим.

Крім того, протягом певного часу вона вела пошуки свого рідного брата ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 , котрі проживали у Маріуполі. З часом стало відомо, що брат загинув від артобстрілу, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань та іншими документами, його дружина вважається безвісно відсутньою.

Також їй стало відомо, що свекруха - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у Маріуполі та окупаційна влада поховала її в загальній могилі на окраїні міста. Результатом збройної агресії особисто для неї стала втрата рідних, належного майна і житла, підтримки та надії на повернення додому, адже самого будинку та рідного міста вже не має, вони повністю зруйновані.

Відтак, вона, пенсіонерка, інвалід 2 групи, була позбавлена звичайного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості повернутися додому та налагодити побут.

Умови, в яких вона зараз проживає, не дають можливості налагодити звичайний спосіб життя. Усе, до чого вона прагнула раніше тепер є неможливим, оскільки дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що позначилися на моральному та фізичному стані. Втративши житло, можливість проживати у рідному місті, можливість спілкуватися з близькими людьми вона відчуваю розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає моральну шкоду. Вона вимушена витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів. Внаслідок збройної агресії порушено її цивільне право, її позбавлено можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб.

Крім того, та найголовніше, зараз вона проживає у місті Дніпрі, але після подій, свідком яких вона стала у Маріуполі та всього того, що сталося із нею, вона дуже нервує та реагує на постійні повітряні тривоги, прильоти, що призвело до нервового зриву, розладу діяльності серцево-судинної системи, підняття артеріального тиску та виникнення гіпертонічної хвороби, підвищення психоемоційного напруження, порушення сну, тривожно-депресивного розладу, загостренню хронічних захворювань, почуття тривоги, розгубленості та депресивного фону настрою і, як наслідок, погіршення загального стану здоров`я тощо, що також, через депресивний стан, виражається у непорозумінні у сім`ї.

Враховуючи викладене просила суд стягнути у виді одноразової суми з Російської Федерації на її користь моральну шкоду, завдану збройною агресією проти України у розмірі 10 000 000 (десять мільйонів) грн. 00 коп.; вирішити питання щодо розподілу судових витрат в дохід держави.

26.06.2023 по справі відкрите загальне позовне провадження та відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов.

Відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав.

11.08.2023 підготовче провадження закрите та справа призначена до судового розгляду.

Повідомлена належним чином про час та місце судового розгляду позивач до суду не з`явилася, але надала заяву про розгляд справи без її участі. На задоволенні позову наполягала.

Повідомлений належним чином (шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду) про час та місце судового розгляду представник відповідача до суду не з`явився, будь-яких заяв до суду не подав.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, шо у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

При цьому суд зазначає, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

В контексті завдань цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

Загальновідомими та такими, що у відповідності до ч.3 ст.82 ЦПК України не потребують доказування, є обставини, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)".

Четверта фаза збройної агресії розпочалася 24 лютого 2022 року повномасштабним вторгненням агресора на суверенну територію України.

Станом на 07.09.2023 Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку РФ, яку остання здійснює.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

З копії паспорта позивача ОСОБА_1 та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи судом встановлено, що вона зареєстрована у АДРЕСА_2 , яке входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначених наказом №309 від 22.12.2022.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 .

При цьому загальновідомим, та таким, що не потребує доказування, є факт, що облога м. Маріуполя почалася після повномасштабного російського вторгнення в Україну і тривала з 24 лютого по 20 травня 2022 року. Загалом оборона міста тривала 86 днів, 82 з яких у повному оточенні. Станом на 07.09.2023 м. Маріуполь є тимчасово окупованим РФ.

З наданої позивачем копії паспорту об`єкта «багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_4 » та фототаблиці, судом встановлено, що будинок АДРЕСА_4 знесено (знищено).

Відтак судом встановлено, що внаслідок збройної агресії та облоги м. Маріуполя збройними силами РФ, позивач ОСОБА_1 назавжди втратила належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_3 .

При цьому слід зазначити, що відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Вказані обставини свідчать про нехтування РФ ст.41 Конституції України, яка передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, та грубе порушення права власності ОСОБА_1 .

Крім того судом встановлено, що внаслідок збройної агресії та облоги м. Маріуполя збройними силами РФ позивач ОСОБА_1 втратила рідного брата ОСОБА_5 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Маріуполі внаслідок вибухової травми: осколкового поранення голови з пошкодженням черепу та речовин головного мозку. Вказані обставини підтверджуються копією лікарського свідоцтва про смерть №402 від 19.04.2022 (суд приймає вказаний документ як доказ смерті ОСОБА_5 , оскільки у консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Приписами ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає , окрім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. (ч.2 ст.23 ЦК України)

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 000 грн. 00 коп. позивач зазначила, що результатом збройної агресії особисто для неї стала втрата рідних, належного майна і житла, підтримки та надії на повернення додому, адже самого будинку та рідного міста вже не має, вони повністю зруйновані. Вона, будучи пенсіонеркою, особою з інвалідністю 2 групи, була позбавлена звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями, а також можливості повернутися додому та налагодити побут.

Умови, в яких вона зараз проживає, не дають можливості налагодити звичний спосіб життя. Усе, до чого вона прагнула раніше тепер є неможливим, оскільки дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що позначилися на її моральному та фізичному стані. Втративши житло, можливість проживати у рідному місті, можливість спілкуватися з близькими людьми вона відчуває розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає моральну шкоду. Вона вимушена витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів.

Крім того, зараз вона проживає у місті Дніпрі, але після подій, свідком яких вона стала у місті Маріуполі та всього того, що сталося із нею, вона дуже нервує та реагує на постійні повітряні тривоги, прильоти, що призвело до нервового зриву, розладу діяльності серцево-судинної системи, підняття артеріального тиску та виникнення гіпертонічної хвороби, підвищення психоемоційного напруження, порушення сну, тривожно-депресивного розладу, загостренню хронічних захворювань, почуття тривоги, розгубленості та депресивного фону настрою і, як наслідок, погіршення загального стану здоров`я тощо, що також, через депресивний стан, виражається у непорозумінні у сім`ї.

Вказані обставини знайшли своє підтвердження у наданих суду медичних документах ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.

У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31).

У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, шо обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.

Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до пунктів «a», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол 1), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації; відзначаючи, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

Російська Федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

Суд враховує, що у даній справі, ОСОБА_1 , діючи у власних інтересах, звернулася до суду з позовом до РФ про відшкодування шкоди, завданої їй у зв`язку із загибеллю її брата, знищенням майна внаслідок збройної агресії РФ на території України.

У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

Визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у справі, яка переглядається, суд враховує таке те, що предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, громадянці України, внаслідок смерті іншого громадянина України та знищенням належного їй на праві власності майна; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту).

Додатково суд враховує, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України). Тобто суд виходить з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Вирішуючи питання про розмір завданої моральної шкоди суд виходить із того, що на цей час не існує якогось сталого алгоритму визначення розміру моральної шкоди, але виходячи з характеру протиправних дій і їх наслідків для позивача, оцінивши усі чинники завданої моральної шкоди, виходячи із морально-правових імперативів справедливості, розумності й добросовісності суд приходить до висновку, що з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 слід стягнути 5 000 000 коп. 00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 13 420 грн. 00 коп.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 13, 141, 264, 265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Російської Федерації про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії задовольнити частково.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; яка фактично проживає як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_5 ) моральну шкоду у розмірі 5 000 000 грн. 00 коп. (п`ять мільйонів грн. 00 коп.)

Стягнути з держави Російська Федерація на користь держави України витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 420 грн. 00 коп. (тринадцять тисяч чотириста двадцять грн. 00 коп.)

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений суддею 07.09.2023.

Суддя А. О. Михальченко