Справа № 354/674/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/795/23
Головуючий у 1 інстанції Остап`юк М.В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Працун В.В.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Новекс Дім», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державне підприємство «Ворохтянське лісове господарство», ОСОБА_2 , про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянкиза апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 та Поляницької сільської ради на рішення Яремчанського міського суду від 30 грудня 2022 року під головуванням судді Остап`юк М.В. у м. Яремче,

в с т а н о в и в:

В вересні 2015 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, ДП «Ворохтянське лісове господарство» звернувся з позовом до Поляницької сільської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 36 від 10.10.2002, на підставі якого видано відповідачу ОСОБА_1 оспорюваний Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, не приймалося у встановленому законом порядку, а було підроблене, самостійно складено сільським головою. Вказаний факт встановлений за результатами розгляду кримінальної справи № 1-6/2011, порушеної відносно посадових осіб Поляницької сільської ради за ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ст. 364, ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України.

Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку було незаконно видано ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.10.2002. Будь-яке рішення про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,2500 га Поляницькою сільською радою не приймалося, він із заявою про затвердження проекту землеустрою на розгляд сесії сільської ради не звертався, на розгляд ради таке питання не вносилося.

Передана відповідачу спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство» на підставі державного акту на право постійного користування землею від 10.11.2001 та знаходиться у кварталі 32 виділ 1 Поляницького лісництва.

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 (справа № 1-6/11, провадження 1/341/6/15) було залишено цивільний позов ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Однак, ДП «Ворохтянське лісове господарство» і Державне агентство лісових ресурсів України не зверталися до суду із відповідними позовами.

Пред`явлення позову обумовлене необхідністю захисту інтересів держави та невжиттям суб`єктом владних повноважень необхідних заходів.

Тому, прокурор, звертається до суду із вказаним позовом з метою захисту інтересів держави.

У 2004 році земельна ділянка ОСОБА_1 була відчужена ОСОБА_2 , а той у 2006 році продав її ТОВ «Новекс Дім», яке на даний час є кінцевим власником.

Посилаючись на те, що фіктивність рішення, на підставі якого видано ОСОБА_1 . Державний акт про право власності, встановлена судовим рішенням, таке не підлягає визнанню недійсним у судовому порядку, з врахування заяви від 16.02.2021 про зміну предмета позову, прокурор просив: поновити строки позовної давності; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ІФ № 028109 від 16.10.2002, виданий ОСОБА_1 ; витребувати у ТОВ «Новекс Дім» земельну ділянку з чужого незаконного володіння у власність держави.

Ухвалою Яремчанського міського суду від 11.01.2016 залучено у справі співвідповідача ТОВ «Новекс Дім».

Ухвалою Яремчанського міського суду від 16.07.2021 залучено до участі у справі правонаступника відповідача Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області Поляницьку сільську раду Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Ухвалою Яремчанського міського суду від 06.07.2022 позовні вимоги першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство» залишено без розгляду, а у частині позовних вимог Першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України продовжено розгляд.

Ухвалою Яремчанського міського суду від 06.07.2022 залучено у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Ухвалою Яремчанського міського суду від 31.08.2022 залучено у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Яремчанського міського суду від 30 грудня 2022 року задоволено частково позов першого заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України.

Витребувано в ТОВ «Новекс Дім» земельну ділянку, площею 0,2500 га, без кадастрового номера, розташовану в с. Поляниця, участок Прохідний, право власності на яку посвідчується Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 28.12.2006, посвідченого приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Питлюком В.І., зареєстрованого в реєстрі за № 5994, - з чужого незаконного володіння у власність держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України.

У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю від 16.10.2002, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 00049, виданого ОСОБА_1 на підставі рішення № 36 Поляницької сільської Ради народних депутатів від 10.10.2002 року відмовлено у зв`язку з обранням неналежного способу захисту.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що прокурором не доведено факт, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах ДП «Ворохтянське лісове господарство». Судом першої інстанції не взято до уваги, щов матеріалах справи відсутні будь-які докази встановлення меж земельної ділянки в натурі, інвентаризація земель Поляницькою сільською радою не проводилась, а також, що згідно рішень Івано-Франківської обласної ради територія Поляницької сільської ради збільшувалася, в тому числі і за рахунок земель запасу. А тому передчасним є висновок суду першої інстанції, що спірна земельні ділянка знаходилася в межах ДП «Ворохтянське лісове господарство».

ОСОБА_1 звернувся із відповідною заявою до органу місцевого самоврядування. Жодними нормами чинного законодавства України не передбачено обов`язку фізичної особи здійснювати нагляд за дотриманням законів органами державної влади та місцевого самоврядування. Позивач не заперечував факт правомірної поведінки ОСОБА_1 .

Чинне на виникнення спірних правовідносин законодавство дозволяло сільській раді вилучати земельні ділянки для суспільних та інших потреб, змінювати цільове призначення землі, розпоряджатися земельними ділянками територіальної громади. А відтак сільська рада реалізувала надані повноваження, тобто її поведінка була правомірною. Однак суд дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_1 з порушенням вимог законодавства.

Також на момент розгляду справи ТОВ «Новекс Дім» не був власником земельної ділянки, що підтверджується інформацією з державних реєстрів.

Судом не взято до уваги, що під час розгляду кримінальної справи в судах різних інстанцій правова кваліфікація щодо встановлення вини осіб, які притягувались до кримінальної відповідальності, постійно змінювалась. Обвинувальний вирок у матеріалах справи відсутній, а тому передчасним є висновок суду про незаконність рішення ради від 10.10.2002.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 було достовірно відомо про цільове призначення землі, однак це не відповідає фактичним обставинам справи.

Вважає, що суд прийшов до помилкового висновку про незаконність рішення Поляницької сільської ради від 10.10.2002 на підставі якого ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку, оскільки відсутні належні, достатні достовірні докази, які б доводили і обґрунтовували таку позицію суду першої інстанції.

Суд першої інстанції вказав, що постанова Галицького районного суд від 04.05.2015 є кінцевим судовим рішенням, яке набрало законної сили. Однак, у кримінальній справі була прийнята ще одна постанова, зміст якої судом першої інстанції не вивчався.

Посилання суду на висновок комісійної судово-земельної експертизи від 11.03.2005 при обґрунтуванні незаконності рішення Поляницької сільської ради від 10.10.2002 є некоректним, так як згаданим висновком не встановлено підробку документів.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні такої позовної вимоги.

Представник Поляницької сільської радиу апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що вирішуючи спір, суду першої інстанції слід було з`ясувати до компетенції якого органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта належать повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, чи належить до повноважень Державного агентства лісових ресурсів України повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою і відповідно який орган має бути належним позивачем у спірних правовідносинах.

Зазначає, що Державне агентство лісових ресурсів України є суб`єктом владних повноважень інтереси, якого може представляти прокурор, однак на законодавчому рівні не наділене повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою відповідно, не є органом який може бути належним позивачем у спірних правовідносинах.

Відсутність у Державного агентства лісових ресурсів України права на розпорядження спірною земельною ділянкою прокурором не спростовано.

Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

Зазначає, що Поляницька сільська рада як власник земель в межах населеного пункту вправі розпоряджатись ними.

Відповідно до рішення Поляницької сільської ради від 11.01.2001 Ворохтянському державному лісогосподарському господарству 10.11.2001 видано Державний акт на право постійного користування землею.

Крім того, рішенням Івано-Франківської обласної ради від 27.08.2002 збільшено площу населеного пункту с.Поляниця Яремчанської міської ради до 1730 га, в тому числі 1077,82 га земель, які перебувають в постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства.

Оскільки, в постійному користуванні лісгоспу перебували землі комунальної власності Поляницької сільської ради то Поляницька сільська рада також вправі була вилучати землі у користувача та розпоряджатися ними у встановленому порядку.

Прокурором не надано належних, достовірних та достатніх доказів того, що саме спірна земельна ділянка знаходиться на землях, що перебувають у постійному користуванні держлісгоспу.

Після кожного збільшення меж села Поляниця у постійного користувача ДП «Ворохтянське лісове господарство» у встановленому порядку відбувалося ряд вилучень земель. Дані земельні ділянки в подальшому надавалися безоплатно у власність громадянам та продавалися на земельних аукціонах.

Межі земельної ділянки ДП «Ворохтянське лісове господарство» в натурі (на місцевості) не встановлювалися, а сама ділянка не внесена до Державного земельного кадастру. Отже, державний акт на право постійного користування землекористувачу ДП «Ворохтянське лісове господарство» не може бути належним та достатнім доказом в цій справі.

При цьому доказів накладення між собою земельної ділянки відповідача та земельної ділянки ДП «Ворохтянське лісове господарство» або іншого порушення прав позивача з вини відповідача прокурором не надано.

Жодної технічної документації на землі ДП «Ворохтянське лісове господарство» прокурором не надано. Не надано також технічної документації на земельну ділянку первинного відповідача.

Прокурором з 2015 року не доведено факту знаходження спірної земельної ділянки на землях ДП «Ворохтянське лісове господарство», не спростовано тверджень відповідача про недоведеність вказаного факту.

Також не доведено, що належна відповідачу земельна ділянка з відповідним кадастровим номером є однією із тих, про які йде мова у постанові від 04 березня 2015 року, тому така постанова не може мати преюдиційного значення щодо обставин, які підлягають доказуванню в цій справі.

Крім того, учасником кримінальної справи не є Державне агентство лісових ресурсів України. Суд дійшов висновку про повернення земельної ділянки Державному агентству лісових ресурсів України, хоча ні Державне агентство лісових ресурсів України як позивач, ні його представник - Івано-Франківська обласна прокуратура не заявляли клопотання про зміну предмету позову і повернення земельної ділянки у власність Державного агентства лісових ресурсів України.

У вказаній справі прокурором відповідно до поданої заяви про зміну предмету позову заявлено вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та витребування у власника вказаної земельної ділянки з чужого незаконного володіння у власність держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство». Враховуючи, що судом в цій справі позов, поданий прокурором в інтересах держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство» було залишено без розгляду, то суд не міг вирішувати вказані вимоги прокуратури в інтересах держави в особі Держлісагентства.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У відзивах на апеляційні скарги Івано-Франківська обласна прокуратура зазначає, що не заслуговують на увагу доводи апелянтів ОСОБА_1 та Поляницької сільської ради в частині правомірності розпорядження виконкомом сільської ради спірною земельною ділянкою.

Ворохтянському державному лісогосподарському передано у постійне користування земельну ділянку державної форми власності. Випадків передачі земель державної власності, які перебували у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство» у комунальну власність Поляницької сільської ради не було.

Земельні ділянки Поляницької сільської ради в натурі не встановлені, право власності Поляницької сільської ради на збільшену площу землі не зареєстровано.

Відповідно до змін у законодавстві визначено земельні ділянки, які залишаються у державній власності та розташовані в межах населених пунктів, до яких включено земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні державних підприємств. Таким чином, земельні ділянки за рахунок яких у 2002 та 2008 роках збільшені межі населеного пункту с. Поляниця, по даний час перебувають у державній власності.

При цьому, позовні вимоги обґрунтовані не незаконністю рішення виконкому Поляницької сільської ради на підставі якого видано оспорюваний державний акт, а саме відсутністю такого рішення. У зв`язку з цим необґрунтованим є посилання апелянта ОСОБА_1 на необхідність надання оцінки законності рішення, якого не існує.

Не заслуговують на увагу посилання представника ОСОБА_1 та Поляницької сільської ради на рішення Івано-Франківської обласної ради від 27.08.2002 та 17.01.2008 про збільшення території Поляницької сільської ради.

У жодному з цих рішень обласної ради не міститься посилання про вилучення чи передачу земель, що перебувають у користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство», третім особам. В свою чергу зміна площі населеного пункту с. Поляниця жодним чином не вплинула на право постійного користування землею ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Таким чином, припущення апелянтів щодо зменшення площі землекористування лісового господарства саме за рахунок реалізації вказаних рішень є голослівними та нічим не підтвердженими.

Не відповідають дійсності посилання апелянта на не доведення прокурором факту перебування спірної земельної ділянки у постійному користуванні Ворохтянського ДЛГ.

При розгляді даної справи судом встановлено та перевірено, що вказаний факт встановлено безпосередньо постановою Галицького районного суду від 04.03.2015, яка стала підставою для цього позову.

У цьому випадку підставами позовних вимог є саме правові наслідки злочинних дій згаданих осіб, внаслідок яких земельні ділянки лісового фонду протиправно вибули із державної власності у власність приватних осіб.

Таким чином, факт незаконного отримання відповідачами спірної земельної ділянки є таким, що встановлений судовим рішенням у кримінальній справі та додаткового доведення у справі цивільній не потребує.

Не відповідають дійсності доводи апелянта ОСОБА_1 щодо того, що на час розгляду справи ТОВ «Новекс Дім» не був власником спірної земельної ділянки.

За результатами перегляду відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 22.11.2022, вбачається, що ТОВ «Новекс Дім» на праві власності належать дві земельні ділянки у селі Поляниця на участку «Прохідний», кадастрові номери 220010355 та 220010123. Оспорюваним Державним актом спірній земельній ділянці не було присвоєно кадастровий номер. У свою чергу ТОВ «Новекс Дім» не надав інформації про присвоєння кадастрового номеру спірній земельній ділянці та будь-яких доказів, що спірна земельна ділянка ним відчужена чи є об`єктом обтяження, не надано також відомостей і про те, що на даний час власником земельної ділянки є не ТОВ «Новекс Дім», а інша фізична чи юридична особа. При цьому товариство, яке було учасником справи з 01.02.2016, впродовж всього часу її розгляду жодним чином не заперечувало та не спростовувало належність йому спірної земельної ділянки.

Вказує, що необґрунтованими є доводи Поляницької сільської ради, щодо відсутності у прокурора правових підстав для звернення до суду із вказаним позовом в інтересах Державного агентства лісових ресурсів.

Спірна земельна ділянка на час звернення до суду перебувала у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство», яке створено з метою ведення лісового господарства; охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів; охорони, відтворення та раціонального використання державного мисливського фонду на території мисливських угідь, наданих у користування підприємству.

Виконання зазначених функцій лісогосподарським підприємством спрямоване на реалізацію повноважень центрального органу виконавчої влади - Державного агентства лісових ресурсів України, у сфері управління якого перебуває вказане підприємство.

У даному випадку протиправне вилучення спірної земельної ділянки порушує інтереси держави як безпосередньо - шляхом позбавлення держави права на належну їй власність так і утрудненням чи унеможливленням виконання державою обов`язків, які у свою чергу реалізуються відповідними органами виконавчої влади зокрема Державним агентством лісових ресурсів України та його структурними підрозділами на місцях, в тому числі ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Оскільки спірна земельна ділянка перебуває на праві постійного користування ДП «Ворохтянське лісове господарство», яке у свою чергу перебуває у сфері управління Державного агентства лісових ресурсів України, прокурором при зверненні до суду визначено в якості позивача Державне агентство лісових ресурсів України, а питання правомірності звернення прокурора до суду в інтересах Держлісагентства у аналогічних справах було предметом розгляду Верховним Судом.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористалися.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу Поляницької сільської ради підтримала з мотивів, наведених у них.

Представник Поляницької сільської ради апеляційну скаргу сільської ради та апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 підтримав з мотивів, наведених у них.

Представник ТОВ «Новекс Дім» апеляційні скарги просив задовольнити з наведених у кожній підстав.

Прокурор Верешко М.І. вимоги апеляційних скарг заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися повторно, хоча належним чином були повідомлені про місце і час розгляду справи.

До матеріалів справи долучено довідку від 28.02.2023 про неможливість участі у розгляді справи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 з поважних причин (т. 4 а.с. 153).

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, які ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 03.08.2023 було продовжено, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою інших учасників справи не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 та Поляницької сільської ради, прокурора Верешка М.І., представника ТОВ «Новекс Дім», перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, враховуючи таке.

Встановлено, що у постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства перебували землі для ведення лісового господарства, площею 4 358,5 га, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ № 002701, виданого на підставі рішення Поляницької сільської ради № 3 від 11.01.2001 (т.1, а.с. 24-26).

Наказом Державного комітету лісового господарства України № 87 від 03.04.2006 Ворохтянський держлісгосп був перейменований в 2006 році на ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Згідно Статуту ДП «Ворохтянське лісове господарство» у редакції, яка долучена до матеріалів справи та розміщена на сайті Підприємства станом на день постановлення рішення судом першої інстнції, ДП «Ворохтянське лісове господарство» засноване на державній власності, належить до сфери управління Державного комітету лісового господарства України, який реорганізовано шляхом утворення у 2010 році Державного агентства лісових ресурсів України (Указ Президента України №1085/2010 від 09.12.2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади»).

Відповідно до Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2014 р. № 521, Державне агентство лісових ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства. До основних завдань Держлісагентства відноситься, зокрема, здійснення державного управління територіями та об`єктами природно-заповідного фонду в лісах підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління.

Таким чином, Державне агентство лісових ресурсів України здійснює державне управління територіями в лісах підприємств, що належать до сфери його управління, у тому числі ДП «Ворохтянське лісове господарство».

ОСОБА_1 16.10.2002 отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ІФ № 028109 (далі Державний акт) (т.1, а.с.8-9).

З державного акта вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.10.2002 № 36 (Додаток 3) відповідачу ОСОБА_1 , жителю м. Івано-Франківська, передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с. Поляниця, площею 0,2500 га (т.1, а.с. 10 -12, т.3, а.с. 171-176).

Земельній ділянці кадастровий номер не присвоювався.

Згідно листа Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру Державного комітету природних ресурсів України від 01.10.2004 №464 (далі - Лист) земельна ділянки, площею 0,2500 га, яка надана безоплатно у приватну власність відповідачу ОСОБА_1 , розташована у кв. АДРЕСА_1 (п. 77, т.1, а.с. 57-58).

Відповідно до пункту 4 Рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.10.2002 № 36 «Про вилучення, надання, передачу земельних ділянок у приватну власність та зміну цільового призначення землі» Поляницькою сільською радою вилучено у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ земельні ділянки, площею 14,10 га, зокрема, у кварталі 32 виділ 1 (т.2, а.с. 10).

Слідчим з ОВС прокуратури Івано-Франківської області Балитою Р.І. 23.03.2004 порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. У постанові йдеться, що службові особи Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, зловживаючи службовим становищем, діючи в інтересах третіх осіб, всупереч Генерального плану забудови с. Поляниця, в порушення вимог законодавства, протягом 2002-2003 років без розгляду на сесіях Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, незаконно вилучили із власності Ворохтянського держлісгоспу 40,69 га земель лісового фонду, без згоди державних органів лісового господарства, незаконно змінили їх цільове призначення, перевівши із земельних угідь лісового фонду в землі житлової та громадської забудови, та безоплатно надали їх у приватну власність 160 громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків. Внаслідок вищевказаних дій незаконно вилучено 40, 69 га земельних угідь лісового фонду, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам (т.1, а.с.140).

Відповідно до Висновку комісійної судово-земельної експертизи від 11.03.2005, проведеної у рамках вказаної кримінальної справи, який долучено як доказ і до матеріалів цієї справи, виконком сільської ради села Поляниця прийняв ряд рішень про вилучення земельних ділянок лісового фонду загальною площею 40, 69 га без дотримання процедури вилучення, надання та зміни цільового призначення земель лісового фонду у відповідності до вимог статтей 149, 151, пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України та статті 42 Лісового кодексу України, зокрема, це рішення виконкому № 36 від 10.10.2002, на підставі якого вилучено земельні ділянки в Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, у тому числі у кварталі 32 виділ 1, де розташована земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 (т.1, а.с. 52-55).

Суд першої інстанції у судовому засіданні оглянув матеріали кримінальної справи № 1-6/11 (провадження 1/341/6/15) та речові докази у цій справі, зокрема, технічну документацію, протоколи засідань виконкому Поляницької сільської ради 2002 року, протоколи сесії Поляницької сільської ради 2001-2002 років, матеріали засідання виконкому з 11.07.-12.12.2002. З оглянутих матеріалів убачається, що за результатами досудового розслідування уповноваженою особою складено обвинувальний висновок по кримінальній справі № 248436 про обвинувачення сільського голови с. Поляниця ОСОБА_3 за ст.ст. 365 ч. 3, 190 ч. 4, 364 ч. 2, 357 ч. 2, 366 ч. 2 КК України, інженера-землевпорядника ОСОБА_4 за ст.ст. 365 ч. 3, 366 ч. 2 КК України, начальника Яремчанського міського управління земельних ресурсів ОСОБА_5 за ст.ст. 364 ч. 2, 366 ч. 2 КК України, головного бухгалтера ОСОБА_6 за ст.ст. 190 ч. 4, 364 ч. 2, 366 ч.2 КК України, начальника відділення Державного казначейства в м. Яремче Мотрук Марії Степанівни за ст.ст. 190 ч. 4, 364 ч. 2 КК України, який затверджений 18.05.2005 року Прокурором Івано-Франківської області.

Кримінальна справа розглядалася Галицьким районним судом Івано-Франківської області.

Постановою Галицького районного суду від 04.03.2015 року, яка є кінцевим судовим рішенням, що набрало законної сили, було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, сільського голову с. Поляниця ОСОБА_3 , інженера-землевпорядника ОСОБА_4 , начальника Яремчанського міського управління земельних ресурсів Реміцьку О.М. (т.1, а.с. 13-23).

Зі змісту вказаної постанови Галицького районного суду вбачається, що сільський голова Соловчук Ю.В., інженер-землевпорядник ОСОБА_4 в особистих інтересах та в інтересах осіб, які бажали безоплатно отримати для індивідуального житлового будівництва земельні ділянки у с. Поляниця Яремчанської міськради, склали завідомо неправдиві офіційні документи: листи виконавчого комітету Поляницької сільської ради про вилучення з державної власності та передачу сільській раді в землі запасу земельних ділянок державного лісового фонду; рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про вилучення земельних ділянок Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ» загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови; додатки до рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» фізичним особам, прізвища та ініціали яких вказуються у постанові Суду.

В процесі судового розгляду у кримінальній справі №1-6/2011, було встановлено, що всупереч вимог Земельного кодексу України, Лісового кодексу України, генерального плану забудови с. Поляниця, затвердженого рішенням сесії сільської ради від 30.01.2001, «Правилам забудови населених пунктів області» від 12.11.2002, Закону України «Про планування та забудову територій», інженер-землевпорядник ОСОБА_4 та сільський голова ОСОБА_3 , за погодженням з начальником управління земельних ресурсів ОСОБА_5 , склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи - рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 4 від 14.02.2002, № 32 від 12.09.2002, № 36 від 10.10.2002, № 40 від 15.11.2002, № 6 від 13.02.2003, № 27 від 10.07.2003 «Про вилучення земельних ділянок» Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови. У подальшому члени організованої групи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за погодженням з ОСОБА_5 , склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи додатки до рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 4 від 14.02.2002, № 32 від 12.09.2002, № 36 від 10.10.2002, № 40 від 15.11.2002, № 6 від 13.02.2003, № 27 від 10.07.2003 «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» фізичним особам: ОСОБА_7 - 0,25 га, ОСОБА_8 - 0,15 га, ОСОБА_9 - 0,25 га, ОСОБА_10 - 0,1061 га, ОСОБА_11 - 0,15 га, ОСОБА_12 - 0,15 га, ОСОБА_13 - 0,15 га, ОСОБА_1 - 0,25 га, ОСОБА_14 - 0,25 га, ОСОБА_15 - 0,25 га, ОСОБА_16 - 0,2110 га, ОСОБА_17 - 0,1061 га, ОСОБА_18 - 0,15 га, ОСОБА_19 - 0,15 га, ОСОБА_20 - 0,2110 га, ОСОБА_21 - 0,15 га, ОСОБА_22 - 0,20 га, ОСОБА_23 - 0,15 га, ОСОБА_24 - 0,193 га, ОСОБА_25 - 0,25 га, ОСОБА_26 - 0,25 га, ОСОБА_27 - 0,25 га, ОСОБА_28 - 0,15 га, ОСОБА_29 - 0,10 га, ОСОБА_30 - 0,15 га, ОСОБА_31 - 0,15 га, ОСОБА_32 - 0,25 га, ОСОБА_33 - 0,25 га, ОСОБА_34 - 0,25 га, ОСОБА_35 - 0,25 га, ОСОБА_36 - 0,125 га, ОСОБА_37 - 0,10 га, ОСОБА_38 - 0,15 га, ОСОБА_39 - 0,15 га, ОСОБА_40 - 0,10 га, ОСОБА_41 - 0,15 га, ОСОБА_42 - 0,1891 га, ОСОБА_43 - 0,25 га, ОСОБА_44 - 0,23 га, ОСОБА_45 - 0,23 га, ОСОБА_46 - 0,23 га, ОСОБА_47 - 0,0550 га, ОСОБА_48 - 0,060 га, ОСОБА_49 - 0,20 га, ОСОБА_50 - 0,0608 га, ОСОБА_51 - 0,0608 га, ОСОБА_52 - 0,24 га, ОСОБА_53 - 0,25 га, ОСОБА_54 - 0,25 га, ОСОБА_55 - 0,15 га, ОСОБА_56 - 0,15 га, ОСОБА_57 - 0,10 га, ОСОБА_58 - 0,10 га, ОСОБА_59 - 0,10 га, ОСОБА_60 - 0,10 га, ОСОБА_61 - 0,25 га, ОСОБА_62 - 0,25 га, ОСОБА_63 - 0,25 га, ОСОБА_64 - 0,193 га, ОСОБА_65 - 0,193 га, ОСОБА_66 - 0,20 га, ОСОБА_67 , ОСОБА_68 та ОСОБА_69 всього 0,40 га, ОСОБА_70 - 0,15 га, ОСОБА_71 - 0,1189 га, ОСОБА_72 - 0,25 га, ОСОБА_73 - 0,15 га, ОСОБА_74 - 0,20 га, ОСОБА_75 - 0,25 га, ОСОБА_76 - 0,25 га, ОСОБА_77 - 0,25 га, ОСОБА_78 - 0,25 га, , ОСОБА_79 - 0,25 га, ОСОБА_80 - 0,25 га, ОСОБА_81 - 0,25 га, ОСОБА_82 - 0,9185 га.

Таким чином, у постанові Галицького районного суду за результатами розгляду вказаної кримінальної справи йдеться про те, що посадові особи Поляницької сільської ради склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи, серед яких і рішення № 36 від 10.10.2002 з додатками, на підставі якого вилучено у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ земельну ділянку у кварталі 32 виділ 1 та надано у приватну власність фізичним особам, у тому числі відповідачу ОСОБА_1 , - прийнято з порушенням вимог чинного законодавства.

Наведені обставини в суді не заперечили представники відповідачів Поляницької сільської ради та ОСОБА_1 .

Документи, які б у своїй сукупності свідчили про надання у приватну власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки з дотриманням процедури, визначеної законодавством, у матеріалах справи відсутні.

Стороною відповідача також не надано будь-яких інших доказів, на спростовання факту незаконності рішення органу місцевого самоврядування про вилучення спірної земельної ділянки у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ та передачі спірної земельної ділянки у приватну власність відповідачу ОСОБА_1 .

За змістом ст. 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Право власності на землю гарантується, набувається та реалізується громадянами виключно відповідно до закону.

Згідно ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до п.7 Розділ X Перехідні положення ЗК України від 25 жовтня 2001 року №2768-III громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Статтею 19 ЗК України визначено категорії земель, зокрема, це землі лісогосподарського призначення.

Згідно з ч. 2 та 3 ст. 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 ЗК України категорії земель України мають особливий правовий режим.

Згідно ч. 5 ст. 7 ЗК України 1990 року у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЗК України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам.

Згідно ст. 55, 56 ЗК України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Землі лісового фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісового фонду загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Порядок використання земель лісового фонду визначається законом.

Чинне та той час земельне законодавством дозволяло органу місцевого самоврядування вилучати для суспільних та інших потреб земельні ділянки, надані у постійне користування, але при дотриманні чітко визначеної законодавством процедури.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 149 ЗК України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

За змістом положень статті 20 ЗК України у діючій на той час редакції, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, законодавством чітко передбачалося, що при передачі громадянам чи юридичним особам земельної ділянки, в тому числі, лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства мають передувати рішення органу місцевого самоврядування про вилучення цієї земельної ділянки та про зміну її цільового призначення.

Статтею 118 ЗК України, у редакції чинній на час виникнення правовідносин, було визначено чіткий порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до ч. 6-10 вказаної статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та подається на розгляд відповідного органу місцевого самоврядування.

Сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Статтею 21 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначалися наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. А саме, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Статтями 154, 155 ЗК України передбачалася відповідальність органів місцевого самоврядування за порушення права власності на землю, за видання актів, які порушують права власників земельних ділянок.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов обґрунтованого висновку, що надання у приватну власність спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_1 здійснено з порушенням вимог законодавства.

Вилучення та зміна цільового призначення спірної земельної ділянки у передбаченому законом порядку не здійснювалася, як і її передача органом місцевого самоврядування у приватну власність відповідачу, а тому рішення Поляницької сільської ради №36 від 10.10.2002 та державний акт не відповідають положенням законодавства.

Доказів дотримання вимог законодавства при вилученні спірної земельної ділянки у постійного користувача і передачі її у приватну власність відповідачами не надано.

Матеріалами кримінальної справи доведено, що на підставі рішення № 36 від 10.10.2002 з додатками, прийнятого з порушенням законодавства, Поляницькою сільською радою незаконно було вилучено у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ земельну ділянку у кварталі 32 виділ 1 та надано у приватну власність відповідачу ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів зауважує, що рішенням органу місцевого самоврядування згідно ч. 5 ст. 7 ЗК України 1990 року із земель, що перебувають у державній власності, передано у постійне користування землю для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємством.

При цьому, вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно вказав, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновок, що «рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.»

Суд першої інстанції, за встановлених у ході судового розгляду обставин, а саме передачі у приватну власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, яка мала лісогосподарське призначення та перебувала у постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства, без її вилучення та зміни цільового призначення з дотриманням вимог законодавства, надав обґрунтовану оцінку рішенню виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.10.2002 № 36 у спорі за віндикаційним позовом, визнавши його таким, що було прийнято з порушенням чинного на той час законодавства. Суд правильно зазначив про невідповідність вимогам законодавства спірного державного акта, оскільки такий виданий на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке прийняте з порушенням Закону. Обґрунтованим є висновок суду, що вимога про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ІФ № 028109 не є ефективним способом судового захисту, що відповідно є самостійною підставою для відмови в позові.

Посилання апелянтів на передчасність висновку суду першої інстанції щодо знаходження спірної земельної ділянки в межах ДП «Ворохтянське лісове господарство» і про відсутність даних, що належна відповідачу земельна ділянка з відповідним кадастровим номером є однією із тих, про які йде мова у постанові від 04 березня 2015 року, є необґрунтованими. Такі доводи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема матеріалами кримінальної справи, в межах якої і встановлені усі обставини порушення закону при вилученні земель, які включають і спірну земельну ділянку, а також змістом рішення виконавчого комітету сільської ради з додатками, незаконність якого встановлено судом у цій справі.

Доводи апелянта ОСОБА_1 щодо того, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради, на підставі якого йому передано земельну ділянку, не визнане у встановленому законом порядку підробленим, сільська рада реалізувала надані повноваження і її поведінка була правомірною, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки судом встановлено, що Поляницька сільська рада не могла передавати у власність спірну ділянку, яку не мала права вилучати з державного лісового фонду. Відповідно, і рішення від 10.10.2002 № 36 не може бути законним. Обставини незаконного виділення земельної ділянки ОСОБА_1 , серед інших, з зазначенням місця розташування спірної ділянки, встановлені рішенням у кримінальній справі, яке набрало законної сили.

Положення Земельного та Цивільного кодексів України були і є у вільному доступі, відтак, ні орган місцевого самоврядування, ні відповідач ОСОБА_1 не мали перешкод бути обізнаними про порядок вилучення та отримання безоплатно у приватну власність земельну ділянку, у тому числі, із лісового фонду і наслідки не дотримання встановленого законодавством порядку.

Тому не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на те, що він звернувся із відповідною заявою до органу місцевого самоврядування і нормами чинного законодавства України не передбачено обов`язку фізичної особи здійснювати нагляд за дотриманням законів органами державної влади та місцевого самоврядування, а йому не було достовірно відомо про цільове призначення землі.

Відповідно до визначеного ст. 118 ЗК України порядку, у заяві про виділення земельної ділянки зазначається мета її використання і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність, рада надає дозвіл на розробку проекту її відведення. При цьому, проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Такий проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та подається на розгляд органу місцевого самоврядування.

Посилання апелянта Поляницької сільської ради на те, що площа населеного пункту с.Поляниця збільшувалася в 2002 році до 1730 га, в тому числі 1077,82 га земель, які перебувають в постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства, згідно рішення Івано-Франківської обласної ради і тому належна відповідачу земельна ділянка знаходиться в межах с. Поляниця, що дає право на розпорядження такими, не підтверджене будь-якими доказами.

Крім того, таке рішення не вказує на вилучення чи передачу земель, що перебувають у користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство», третім особам (у тому числі Поляницькій сільській раді), а зміна площі населеного пункту с.Поляниця жодним чином не вплинула на право постійного користування землею ДП «Ворохтянське лісове господарство», оскільки відомості про надання згоди належного землекористувача відсутні, які і зміна таким рішенням цільового призначення земельної ділянки.

З цих підстав та враховуючи вимоги ч. 5 ст. 7 ЗК України 1990 року, відсутність будь-яких доказів, необґрунтованими є посилання апелянта Поляницької сільської ради про те, що в постійному користуванні лісгоспу перебували землі комунальної власності і сільська рада також вправі була вилучати землі у користувача та розпоряджатися ними у встановленому порядку.

Апелянтами не спростовано, що після набрання чинності Законом Україин «Про розмежування земель державної та комунальної власності» від 05.02.2004 та після зміни меж населеного пункту с.Поляниця, розмежування земель державної та комунальної власності не було проведено. Земельні ділянки с. Поляниця в натурі (на місцевості) не встановлені, право власності Поляницької сільської ради на збільшену площу землі у встановленому ст. 125 ЗК України та ст. 14 зазначеного Закону не зареєстровано. Земельні ділянки, за рахунок яких у 2002 році збільшені межі населеного пункту с.Поляниця, по даний час перебувають у державній власності. При цьому, для ведення лісового господарства спеціалізовану підприємству у постійне користування земля надавалася Радою народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, ( 5 ст. 7 ЗК України 1990 року).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 1 Першого протоколу містить три норми. Перша норма містить загальний характер та проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма передбачає випадки позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам; третя норма визначає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети.

Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Порядок передачі земель лісового фонду та зміна цільового призначення земельних ділянок чітко визначений у законодавстві, яке діяло на час надання відповідачу ОСОБА_1 спірної земельної ділянки. Так, за змістом положень ст. 20, 149 ЗК України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, при передачі громадянам чи юридичним особам земельної ділянки, в тому числі, лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства мають передувати згода землекористувача на таке вилучення, рішення органу місцевого самоврядування про вилучення цієї земельної ділянки та про зміну її цільового призначення.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом положень статті 388 ЦК України якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, власник має право витребувати це майно від набувача.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Державне агентство лісових ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, одним із основних завдань якого є здійснення державного управління територіями та об`єктами природно-заповідного фонду в лісах підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління.

ДП «Ворохтянське лісове господарство» засноване на державній власності, належало до сфери управління Державного комітету лісового господарства України, яке у 2010 році реорганізовано у Державне агентство лісових ресурсів України.

Таким чином, оскільки як і вилучення спірної земельної ділянки з лісового фонду так і передачі її у безоплатному порядку у приватну власність відбулися з грубим порушення вимог законодавства, то держава не розпорядилася спірною земельною ділянкою у передбачений законом спосіб.

Судом встановлено, що земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею, а ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку у порядку безоплатної передачі громадянам у власність земельних ділянок на підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.10.2002 № 36, прийнятого з порушенням вимог законодавства.

В падальшому відповідач ОСОБА_1 22.07.2004 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 02.07.2004, посвідченого приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Питлюком В.І., зареєстрованого в реєстрі № 1720 (т.1. а.с.67).

ОСОБА_2 , від імені якого діяв ОСОБА_1 , на підставі довіреності від 08.12.2006, відчужив спірну земельну ділянку ТОВ «Новекс Дім», на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Питлюком В.І., зареєстрованого в реєстрі № 5994 (т.1. а.с.68).

За результатами перегляду Відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 30.12.2022, вбачається, що Відповідачу 3 ТОВ «Новекс Дім» на праві власності належать декілька земельних ділянок у селі Поляниця, участок Прохідний з кадастровими номерами 220010355 та 220010123. Обидві є об`єктами обтяження.

Оскільки згідно з оспорюваним Державним актом, спірній земельній ділянці не було присвоєно кадастровий номер, а ТОВ «Новекс Дім» не надав інформації про присвоєння кадастрового номеру спірній земельних ділянці та будь-яких доказів того, що спірна земельна ділянка ним відчужена чи є об`єктом обтяження, тому будь-які відомості, що на даний час власником земельної ділянки є не ТОВ «Новекс Дім», а інша фізична чи юридична особа, а також доводи про те, що витребування земельної ділянки зачіпає права та інтереси іншої особи, яка не є учасником у справі відсутні.

Таким чином, не заслуговують на увагу посилання апелянта ОСОБА_1 , що на час розгляду цієї справи ТОВ «Новекс Дім» не був власником земельної ділянки.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного суду у постанові від 23.11.2021 № 359/3373/16-ц, належним відповідачем за позовом про витребування від особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі N 911/3681/17 (провадження N 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі N 910/1809/18 (провадження N 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі N 200/606/18 (провадження N 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що на підставі ч.3 статті 388 ЦК України є правові підстави витребувати від ТОВ «Новекс Дім», кінцевого власника спірної земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута ОСОБА_1 на підставі рішення Поляницької сільської ради, прийнятого всупереч визначеної законодавством процедури.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року (справа № 183/1617/16, провадження № 14-208 цс 18) звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

У цій справі повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісового фонду.

Крім того, справа носить значний суспільний резонанс, адже відбулося не поодиноке, а масове вилучення земель лісового фонду з грубим порушенням вимог законодавства, внаслідок чого було порушено кримінальну справі за фактом зловживання службовими обов`язками посадовими особами Поляницької сільської ради.

З огляду на поведінку відповідача ТОВ «Новекс Дім», що характеризує його ставлення до результату розгляду спору, суд першої інстанції правильно вважав, що у відповідача ТОВ «Новекс Дім» відсутній інтерес у збереженні спірної земельної ділянки у власності та що витребування у нього земельної ділянки не становитиме надмірний тягар.

Крім того, відсутня інформація про наявність на спірній земельній ділянці будь-якої житлової забудови чи іншого нерухомого майна.

З огляду на це, апеляційний суд вважає, що витребування спірної земельної ділянки не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що «вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності».

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині витребування спірної земельної ділянки та дійшов вірного висновку про її витребування в ТОВ «Новекс Дім» з чужого незаконного володіння у власність держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України.

Посилання апелянта Поляницької сільської ради, що позивач не заявляв клопотання про зміну предмету позову і повернення земельної ділянки у власність Державного агентства лісових ресурсів України, висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції витребувано спірну земельну ділянку з чужого незаконного володіння у власність держави, а Державне агентство лісових ресурсів України здійснює державне управління територіями в лісах підприємств, що належать до сфери його управління, у тому числі ДП «Ворохтянське лісове господарство» та таке відповідає вимогам ч. 1 ст. 170 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційних скарг не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скаргах, не встановлено.

Апеляційні скарги не містить доводів щодо скасування рішення суду в іншій частині і підстав для його скасування в іншій частині апеляційним судом не встановлено.

Тому воскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянтів.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та Поляницької сільської ради залишити без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду від 30 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин