ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року

м. Черкаси

справа № 707/251/22 провадження № 22-ц/821/925/22 категорія 302000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Новікова О.М.

секретар: Мунтян К.С.

учасники справи:

позивач: Черкаська обласна прокуратура, яка діє і інтересах держави в особі Черкаської міської ради, Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради

відповідач: ОСОБА_1

представник відповідача адвокат Аполонов Олексій Вікторович

розглянув в судовому засіданні апеляційну скаргу Черкаської обласної прокуратури на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29 березня 2023 року у справі за позовом керівника Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради, Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та скасування державної реєстрації права власності.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Заступник керівника Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради та Департаменту освіти та гуманітарної політики звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що міська база відпочинку вчителів у АДРЕСА_1 , створена у 1969 році на підставі рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих від 07 травня 1969 року.

Згідно рішення Черкаського обласного виконавчого комітету від 10 червня 1980 року № 358, Черкаському обласному комітету профспілки працівників освіти за рахунок земель управління захисних споруд на Кременчуцькому водосховищі Черкаського району відведена земельна ділянка площею 1,67 га під базу відпочинку вчителів.

Рішенням Черкаської обласної ради народних депутатів від 28 жовтня 1994 року «Про вилучення і надання земельних ділянок для несільськогосподарських потреб» Відділу освіти виконкому Черкаської міської ради під базу відпочинку була надана земельна ділянка 1,67 га у межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району.

Державний акт на право постійного користування землею площею 1,67 га для розміщення бази відпочинку 22 вересня 1995 року виданий Управлінню освіти Черкаського міськвиконкому.

За інформацією, відображеною у Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та Витязі з технічної документації про нормативно-грошову оцінку, дана ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, вид використання - під базу відпочинку вчителів.

Згідно із рішенням Черкаської міської ради від 26 червня 2003 року «Про перелік об`єктів права міської комунальної власності та уповноважених органів, яким вони передаються в оперативне управління» комплекс будівель у АДРЕСА_1 знаходиться у власності Черкаської міської ради, оперативному управлінні - Управління освіти Черкаського міськвиконкому.

Відповідно до рішення Черкаської міської ради від 12 червня 2018 року № 2-3408 «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 26 червня 2003 року «Про перелік об`єктів права міської комунальної власності та уповноважених органів, яким вони передаються в оперативне управління» комплекс будівель у АДРЕСА_1 , знаходиться в оперативному управлінні Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради.

Рішенням Черкаської міської ради від 12 червня 2018 року № 2-3419 «Про визначення балансоутримувачів комунального майна м. Черкаси» вказане майно закріплено на балансовому обліку Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради та комунальних закладів освіти міста.

Разом з тим, відповідно до акта державного виконавця про реалізацію нерухомого майна від 10 жовтня 2012 року при примусовому виконанні наказу № 13/5026/746/12, виданого Господарським судом Черкаської області від 07 червня 2012 року про стягнення заборгованості з обслуговуючого кооперативу «Дніпро-2003» на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на суму 165 240 грн., 05 жовтня 2012 року товариством з обмеженою відповідальністю «Укрспецторг Групп» відчужено на прилюдних торгах майно боржника, яке розташовано за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 17 жовтня 2012 року № 2-1825, виданим державним нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори Дмитренком Д.М. на підставі акта державного виконавця про реалізацію нерухомого майна від 10 жовтня 2012 року, ОСОБА_1 належить на праві власності будинок відпочинку літ. С-1, с-2 за адресою АДРЕСА_1 , який належав боржнику у виконавчому провадженні - обслуговуючому кооперативу «Дніпро-2003» на підставі свідоцтва про право власності від 25 лютого 2011 року.

16 вересня 2019 року рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області Цьопи Б. А. здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 48692583, на підставі якого вчинено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 33234943 про право власності ОСОБА_1 на будинок відпочинку з м/с літ. С-1, с-2 за адресою АДРЕСА_1 та здійснено державну реєстрацію права власності відповідача на вказане майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 249.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24 січня 2017 року, у справі № 707/376/14 визнано недійсними прилюдні торги, проведені 05 жовтня 2012 року на підставі договору № 24-0100/12 від 18 вересня 2012 року про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, визнані недійсними та скасовані свідоцтва від 17 жовтня 2012 року, якими посвідчено право власності на майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за відповідачами, які приймали участь у прилюдних торгах.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 707/376/14-ц рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 24 січня 2017 року залишено без змін.

Враховуючи викладене, 16 вересня 2019 року, тобто на час здійснення реєстрації права власності на спірний будинок за ОСОБА_1 прилюдні торги, проведені 05 жовтня 2012 року, були визнані недійсними, а отже, правочин, на підставі якого відповідачу видано свідоцтво про право власності, визнано недійсним.

При розгляді справи № К/9991/34858/11 судами встановлено, що майно бази відпочинку, на якій розташовано будинок ОСОБА_1 належить до комунальної власності міста та складає 54 літні будинки та господарські споруди, які перебувають на балансах загальноосвітніх навчальних закладів.

Виконавчим комітетом Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області не враховано право користування Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради земельною ділянкою, на якій розташована база відпочинку.

Отже, ОК «Дніпро-2003» не є і не було власником спірного майна, а тому ОСОБА_1 , як член кооперативу, не може і не могла отримати право власності на зазначене нерухоме майно.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності Черкаської міської ради перебуває комплекс бази відпочинку вчителів, розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Право власності Черкаської міської ради щодо спірного майна бази відпочинку, розташованої вищевказаною адресою було предметом численних судових спорів та неодноразово підтверджувалось судовими рішеннями.

Отже, державна реєстрація права власності відповідача на дачний будинок у комплексі будівель є протиправною.

З урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач просив скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Рацівської сільської ради Цьопи Б.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 вересня 2019 року № 48692583 в частині, на підставі якої здійснено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис за № 33234943 про право власності ОСОБА_1 на будинок відпочинку з м/с С-1,с-2, за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на будинок відпочинку з м/с С-1,с-2, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 249.

Стягнути на користь позивача з ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються із судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви у розмірі 4 962 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29 березня 2023 року позовні вимоги заступника керівника Черкаської обласної прокуратури залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи судом було встановлено, що за відповідачем ОСОБА_1 відсутня реєстрація на спірне нерухоме майно. Отже, заявлена прокурором вимога про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та державної реєстрації права не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідним нерухомим майном, оскільки така вимога не є нерозривно пов`язана з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння.

При цьому, позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого незаконного володіння вправі посилатись, зокрема, на незаконність відповідного рішення без заявлення вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.

Крім цього, судом зазначено, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування положень статей 387 і 388 ЦК України, тобто є неефективними.

Власник з дотриманням положень статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Суд дійшов висновку, що обрання прокурором неналежного способу захисту прав держави є самостійною підставою для відмови у позові, а тому в позовних вимогах прокурора було відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Черкаська обласна прокуратури просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29 березня 2023 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стягнути на користь Черкаської обласної прокуратури з ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються із судового збору сплаченого при подачі позовної заяви у розмірі 2 481 грн. та 3 721 грн. 50 коп.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час судового розгляду, суд правильно встановив, що ОСОБА_1 перебудувала будинок відпочинку С-1,с-2, що належить Черкаській міській раді у капітальну двоповерхову споруду з масандрою, загальною площею 83,6 кв.м., що підтверджується технічним паспортом від 25 квітня 2016 року.

Вказане переобладнання було здійснено самочинно.

Тоді як, Черкаська міська рада є власником одноповерхового будинку для відпочинку з прибудовою С-1,с-2, площею 14,5 кв.м.

Тому, вказані обставини виключають можливість обрання такого способу захисту як витребування майна з чужого незаконного володіння та застосування норм статей 387, 388 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки в даному випадку право власності на спірне майно, але з різною площею зареєстровано як за позивачем так і за відповідачем.

Незважаючи на те, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року в частині скасування свідоцтва від 17 жовтня 2012 року, яким посвідчено право власності відповідачів на будинки відпочинку, що входять до цілісного майнового комплексу, набрало законної сили 24 січня 2017 року, ОСОБА_1 16 вересня 2019 року звернулася до державного реєстратора із заявою про проведення державної реєстрації права власності на вказаний будинок для відпочинку.

В матеріалах справи відсутні докази того, що Черкаська міська рада чи Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради надавали ОСОБА_1 відповідні дозволи на переобладнання будинку.

Судом першої інстанції під час розгляду справи не враховано, що відповідач ОСОБА_1 набула права власності на спірний об`єкт нерухомості за відсутності правових підстав.

Ні Черкаська міська рада, ні Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради доступу до спірного майна не має, як наслідок на момент розгляду спору в суді не можливо встановити чи вказане переобладнання є невід`ємним поліпшенням, чи можливо його експлуатувати у такому вигляді надалі, а тому прокуратура звернулася до суду з позовом з урахуванням положень статті 1212 ЦК України про скасування рішення державного реєстратора та державної реєстрації права власності на спірний об`єкт.

Усунення перешкод державі у здійсненні нею права користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій знаходиться будинок, про право власності на який заявляє позивач, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість таких інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки, яка належить до земель водного фонду, як така, що знаходиться в межах смуги відведення.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог внаслідок обрання неналежного способу захисту допустився помилки, тому таке рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_1 адвоката Аполонова О.В. вказано, що доводи апеляційної скраги є необґрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Зі змісту апеляційної скраги вбачається, що прокуратура фактично намагається змінити підстави позову, що згідно зі статтею 49 ЦПК України не допускається на стадії апеляційного провадження.

Заявлені змінені позовні вимоги фактично знаходяться поза межами забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливостями предмета спору щодо права власності на нерухоме майно та створюють правову невизначеність щодо статусу такого нерухомого майна.

Тому, висновок районного суду про обрання прокурором неналежного способу захисту прав держави, що є самостійною підставою для відмови у позові є правильним і підлягає залишенню в силі, а апеляційна скарга відповідно підлягає залишенню без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з слідуючих підстав.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що міська база відпочинку вчителів по у АДРЕСА_1 створена у 1969 році на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради депутатів трудящих від 07 травня 1969 року № 314.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Черкаської обласної ради народних депутатів від 10 червня 1980 року № 358 Черкаському обласному комітету профспілки працівників освіти, вищої школи і наукових установ під існуючу базу відпочинку «Дніпро», за рахунок земель управління захисних споруд на Кременчуцькому водосховищі Черкаського району Черкаської області, відведена земельна ділянка під базу відпочинку вчителів.

Рішенням Черкаської обласної ради народних депутатів від 28 жовтня 1994 року № 2/5 «Про вилучення і надання земельних ділянок для несільськогосподарських потреб» відділу освіти виконавчого комітету Черкаської міської ради під базу відпочинку була надана земельна ділянка, площею 1,97 га, у межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області.

Відповідно до наказу відділу освіти виконавчого комітету Черкаської міської ради народних депутатів від 19 травня 1995 року затверджено положення про міську базу відпочинку вчителів. Майно бази відпочинку належало до комунальної власності міста і складало 54 літні будинки та господарські споруди, які перебували на балансах загальноосвітніх закладів, загальною балансовою вартістю 157 300 грн.

Державний акт на право постійного користування землею, площею 1,67 га, для розміщення бази відпочинку вчителів серія ЧР № 17-68 виданий управлінню освіти Черкаського міського виконавчого комітету 22 вересня 1995 року.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та витягом з технічної документації про нормативно грошову оцінку вказана земельна ділянка відноситься до категорії земель рекреаційного призначення, вид використання: під базу відпочинку вчителів.

Рішенням Черкаської міської ради від 26 червня 2003 року № 3-531 «Про перелік об`єктів права міської комунальної власності та уповноважених органів, яким вони передаються в оперативне управління» комплекс будівель «База відпочинку вчителів «Дніпро» передано в оперативне управління управлінню освіти Черкаського міського виконавчого комітету.

Між міським управлінням освіти виконавчого комітету Черкаської міської ради та громадським об`єднанням «Дачний кооператив «Дніпро», правонаступником якого є обслуговуючий кооператив «Дніпро-2003», 01 червня 2003 року укладено договір про спільну діяльність.

Вищевказаний правочин став передумовою для оспорення кооперативом права власності Черкаської міської ради на комплекс будівель і споруд, розташованих за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно із рішенням Черкаської міської ради від 26 червня 2003 року «Про перелік об`єктів права міської комунальної власності та уповноважених органів, яким вони передаються в оперативне управління» комплекс будівель по вул. Дахнівська, 9 у с. Свидівок Черкаський район Черкаської області знаходиться в оперативному управлінні управління освіти виконавчого комітету Черкаської міської ради.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 вересня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2011 року, у справі № К/9991/34858/11 позов Департаменту освіти та гуманітарної політики виконавчого комітету Черкаської міської ради задоволено частково, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області від 29 листопада 2005 року № 128 «Про надання дозволу на оформлення права власності на нерухоме майно громадського об`єднання «Дачний кооператив «Дніпро». У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 січня 2012 року у справі № К/9991/34858/11 касаційні скарги виконавчого комітету Свидівоцької сільської ради Черкаського району та громадського об`єднання «Дачний кооператив «Дніпро» залишено без задоволення, постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 вересня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2011 року залишено без змін.

При розгляді справи № К/9991/34858/11 судами встановлено, що рішення виконавчого комітету Свидівоцької сільської ради Черкаського району Черкаської області від 29 листопада 2005 року № 128 про надання дозволу на оформлення права власності на нерухоме майно громадського об`єднання «Дачний кооператив «Дніпро» прийняте з перевищенням компетенції, оскільки протиправно припинено право міської комунальної власності на нерухоме майно, яке не належало територіальній громаді с. Свидівок Черкаського району Черкаської області. Крім того, договір про спільну діяльність від 01 червня 2003 року, на підставі якого ОК «Дніпро-2003» нібито набуло право власності на спірне нерухоме майно по АДРЕСА_1 , не передбачав перехід права власності на будинки відпочинку, його стороною є балансоутримувач нерухомого майна комунальної власності та громадське об`єднання, а право розпорядження об`єктами комунальної власності є виключно у відповідної територіальної громади в особі міської ради, як органу місцевого самоврядування, яка не була стороною договору про спільну діяльність.

Відповідно до акта державного виконавця про реалізацію нерухомого майна від 10 жовтня 2012 року при примусовому виконанні наказу № 13/5026/746/12 Господарського суду Черкаської області від 07 червня 2012 року про стягнення заборгованості з обслуговуючого кооперативу «Дніпро-2003» (далі - ОК «Дніпро-2003») на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на суму 165 240 грн, 05 жовтня 2012 року ТОВ «Укрспецторг Групп» на підставі договору від 18 вересня 2012 року № 24-0100/12 відчужено на прилюдних торгах майно боржника, яке розташовано по АДРЕСА_1 .

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24 січня 2017 року, у справі № 707/376/14 позов Черкаської міської ради до ТОВ «Укрспецторг Групп», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , треті особи: ОК «Дніпро-2003», Черкаська філія ТОВ «Укрспецторг Групп», відділ державної виконавчої служби Черкаського районного управління юстиції, департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради, задоволено. Визнано недійсними прилюдні торги, проведені 05 жовтня 2012 року на підставі договору № 24-0100/12 від 18 вересня 2012 року про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, визнані недійсними та скасовані свідоцтва від 17 жовтня 2012 року, якими посвідчено право власності на майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 за відповідачами, які приймали участь у торгах.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 707/376/14-ц (провадження № 61-24459 св 18) рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 24 січня 2017 року залишено без змін.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 26 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25 березня 2021 року, у справі № 925/111/20, відмовлено у задоволенні позову ОК «Дніпро-2003» до управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради, треті особи: державний реєстратор управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради Крилова О. М., Черкаська міська рада, Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради, про визнання протиправними дії державного реєстратора Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради Черкаської області Крилової О. М. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 жовтня 2018 року індексний номер 43584696 за Черкаською міською радою на комплекс бази відпочинку вчителів, розташованої по вул. Дахнівській, 9 у с. Свидівок Черкаського району Черкаської області, та скасування запису про державну реєстрацію права власності на вказану базу відпочинку вчителів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Порушенням уважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

У частині першій статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: з яких саме правовідносин сторін виник спір; чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80 гс 20).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом.

Прокурор вказував про те, що оспорюваним рішенням державного реєстратора та державною реєстрацією за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно порушено права держави, як законного власника цього майна, проте суди дійшли передчасного висновку про те, що належним способом захисту порушених прав держави є саме скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, державної реєстрації права з одночасним припиненням відповідного речового права.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Власник з дотриманням положень статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, в яких на підставі цих рішень виникли права.

Оскільки вимога про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та державної реєстрації права з припиненням відповідного речового права не є ефективним способом захисту, тому що задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідним нерухомим майном, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність відповідного рішення без заявлення вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямовано.

Подібні за змістом правові висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148 гс 19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157 гс 19).

Висновки про те, що власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене, викладені також Верховним Судом України у постановах від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140 цс 14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1 цс 15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376 цс 16.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234 гс18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування положень статей 387 і 388 ЦК України, тобто є неефективними.

Власник з дотриманням положень статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Враховуючи викладене, суд, дослідивши матеріали справи та встановивши обставини справи з дотриманням зазначених положень закону правильно врахував, що вимоги прокурора про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності і державної реєстрації права з одночасним припиненням відповідного речового права є неефективним способом захисту прав держави, яка є законним власником спірного нерухомого майна, оскільки не дозволяє їй реалізувати свої права щодо такого майна.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Таким чином, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що задоволення вказаних вимог прокурора не призведе до захисту майнових прав держави, як власника майна, а потягне за собою повторне звернення до суду з метою ефективного захисту прав держави. Відтак ці вимоги не є ефективним способом захисту прав держави у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вони потребуватимуть вжиття додаткових засобів захисту.

Обрання прокурором неналежного способу захисту прав держави є самостійною підставою для відмови у позові.

Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 806/5244/15 (провадження № 12-3 гс 22).

Враховуючи викладене, суд правильно звернув увагу на ту обставину, що належним способом захисту є вимоги про витребування спірного майна (віндикаційний позов).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970 св 21), від 24 листопада 2021 року у справі № 761/11593/13-ц (провадження № 61-13689 св 20), у справі № 707/3238/21 (провадження № 61-8796 св 22).

Доводи апеляційної скарги про те, що ні Черкаська міська рада, ні Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради доступу до спірного майна не має, як наслідок на момент розгляду спору в суді не можливо встановити чи вказане переобладнання є невід`ємним поліпшенням, чи можливо його експлуатувати у такому вигляді надалі, а тому прокуратура звернулася до суду з позовом з урахуванням положень статті 1212 ЦК України про скасування рішення державного реєстратора та державної реєстрації права власності на спірний об`єкт, а тому усунення перешкод державі у здійсненні нею права користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій знаходиться будинок, про право власності на який заявляє позивач, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням було предметом оцінки суду апеляційної інстанції, однак підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає з наведених в мотивах суду підставах. Суд апеляційної інстанції враховує й особливий статус земельної ділянки, яка належить до земель водного фонду, однак, погоджується з висновком районного суду про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, який є самосітйною підставою для відмови в задоволенні позову.

Важливість таких інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки, яка належить до земель водного фонду, як така, що знаходиться в межах смуги відведення.

Вирішуючи спір районний суд правильно визначився з характером позовних вимог та прийняв обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в його рішенні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Черкаської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29 березня 2023 року у справі за позовом керівника Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради, Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та скасування державної реєстрації права власності залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст виготовлено 11 вересня 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

О.М. Новіков