У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2023 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Фазикош О.В. розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , про встановлення факту належності документа особі (в порядку окремого провадження),-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою про встановлення факту належності документа особі (в порядку окремого провадження).

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2023 року вказану заяву залишено без руху із зазначенням недоліків, які слід усунути, так в ухвалі було вказано на те, що:

Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 , маючи намір стати на тимчасовий консульський облік, звернувся до відповідної дипломатичної установи України в Угорській Республіці, надавши вказане вище посвідчення місця його проживання. Однак, у нього не прийняли документи для взяття на консульській облік по тій причині, що у даному посвідченні його ім`я записано як Ференц, що на угорській мові означає Федір.

Заявник просить суд: встановити факт належності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), офіційного посвідчення місця проживання № НОМЕР_2 LD, виданого 03 серпня 2015 року 15-м районом м. Будапешта, у якому його ім`я записано як ОСОБА_2 .

При цьому у заяві вказано на те, що встановлення факту належності йому посвідчення місця проживання в Угорській Республіці необхідно для реалізації права перебувати на консульському обліку у цій країні.

Звертаючись із вказаною заявою до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області заявником не надано підтвердження того, що його місцем проживання є саме м. Ужгород, як вказано у заяві.

При цьому за його твердженням він тимчасово проживає в Угорській Республіці, де офіційно зареєстрував місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене стверджується офіційним посвідченням місця мого проживання №138236 LD, виданим 03.08.2015 15-м районом м. Будапешта.

Заявнику було вказано на необхідність обґрунтувати підстави звернення із вказаною заявою саме до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Також в ухвалі було вказано на те, що заявник просить встановити факт належності йому посвідчення, однак доказів на підтвердження того, що він звертався до органу, що видав таке посвідчення, з метою внесення виправлень до посвідчення, та відповіді за результатами такого звернення до заяви не додано. Матеріали заяви не містять доказів на підтвердження неможливості одержання посвідчення з відповідними виправленнями в позасудовому порядку.

При цьому в ухвалі зазначено, що офіційне посвідчення місця проживання №138236 LD, від 03 серпня 2015 року, у якому ім`я заявника записано як ОСОБА_2 , факт належності якого просить встановити ОСОБА_3 , було видно 15-м районом м. Будапешта в Угорській Республіці.

Заявник зазначає, що в нього не прийняли документи для взяття на консульській облік по тій причині, що у даному посвідченні його ім`я записано як ОСОБА_2 , що на угорській мові означає Федір.

Однак зі змісту наявного в матеріалах справи перекладу (копія) «Офіційного посвідчення місця проживання» вказано, що таке видано: « ОСОБА_4 (Федір)».

Також в ухвалі від 18.07.2023,зазначено, що заявником до суду не надано копію відмови консульської установи щодо взяття на облік заявника, із зазначенням причин такої відмови.

Окрім того, заявнику було вказано на необхідність визначити коло заінтересованих осіб.

21.08.2023 від ОСОБА_5 надійшла заява про усунення недоліків, в якій заявник заначає, що на підтвердження факту його проживання в м. Ужгород надав копію свідоцтва про належності йому на праві власності певної частини квартири АДРЕСА_2 та копію довідки житлово-експлуатаційної організації (ТОВ «Наш Добробут») про факт його проживання у цій квартирі.

На підтвердження неможливості стати на консульський облік в Угорській Республіці надав копію листа Посольства України в Угорщині від 17.08.2023 №61311/КВ/19-091-510 про неприйняття до уваги виданого йому офіційного посвідчення місця проживання від 03.08.2015 №138236 LD через невідповідність зазначеного у ньому мого імені (Ференц) імені, зазначеному у паспорті громадяни на України для виїзду за кордон (Федір).

Стосовно заінтересованої особи зазначив, що такою особою є Посольство України в Угорщині, оскільки у разі задоволення судом його заяви про встановлення факту належності офіційного посвідчення місця проживання від 03.08.2015 №138236 LD у цього Посольства виникне обов`язок взяття його на тимчасовий консульський облік в Угорській Республіці.

Заявник просить відкрити провадження у справі за заявою про встановлення факту належності йому документа.

Дослідивши матеріали позовної заяви, заяву про усунення недоліків та додані до неї матеріали, приходжу до наступного висновку.

На виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, представником позивача частково усунуто недоліки на які було вказано в ухвалі від 18.07.2023 року. Так, заявником на підтвердження факту його проживання в м. Ужгород надав копію свідоцтва про належності йому на праві власності певної частини квартири АДРЕСА_2 та копію довідки житлово-експлуатаційної організації (ТОВ «Наш Добробут») про факт його проживання у цій квартирі; на підтвердження неможливості стати на консульський облік в Угорській Республіці надав копію листа Посольства України в Угорщині від 17.08.2023 №61311/КВ/19-091-510 про неприйняття до уваги виданого мені офіційного посвідчення місця проживання від 03.08.2015 №138236 LD через невідповідність зазначеного у ньому мого імені (Ференц) імені, зазначеному у паспорті громадяни на України для виїзду за кордон (Федір); стосовно заінтересованої особи зазначив, що такою особою є Посольство України в Угорщині, оскільки у разі задоволення судом моєї заяви про встановлення факту належності мені офіційного посвідчення місця проживання від 03.08.2015 №138236 LD у цього Посольства виникне обов`язок взяття мене на тимчасовий консульський облік в Угорській Республіці.

Однак заяви про встановлення факту в новій редакції, із зазначенням заінтересованої особи, та примірник заяви із додатками для такої заінтересованої особи, ОСОБА_3 , до заяви про усунення недоліків не додано.

Як вбачається зі змісту доданих до заяви про усунення недоліків документів, що свідоцтво про право власності на яке посилається ОСОБА_3 , датовано 29.06.2000 року, актуального витягу про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , до суду не додано.

Щодо довідки про житлово-експлуатаційної організації (ТОВ «Наш Добробут») про факт проживання у квартирі у АДРЕСА_3 ОСОБА_1 , то така датована 02.08.2016, відомостей щодо проживання за вказаною адресою саме на день звернення до суду із вказаною заявою не надано.

Окрім того, слід зазначити, що в ухвалі від 18.07.2023 судом зауважувалося, що офіційне посвідчення місця проживання № НОМЕР_2 LD, від 03 серпня 2015 року, у якому ім`я заявника записано як ОСОБА_2 , факт належності якого просить встановити ОСОБА_3 , було видно 15-м районом м. Будапешта в Угорській Республіці. В даному випадку заявник просить встановити факт належності йому посвідчення, однак доказів на підтвердження того, що він звертався до органу, що видав таке посвідчення, з метою внесення виправлень до посвідчення, та відповіді за результатами такого звернення до заяви не додано.

Такої відповіді, чи відмови про неможливість внесення виправлення у посвідчення, заявником не додано і до заяви про усунення недоліків.

Вказане свідчить про те, що заявником не усунуто в повній мірі недоліки на які вказано в ухвалі від 18.07.2023, про залишення заяви без руху.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. UnitedKingdom)).

Право доступу до суду має не тільки існувати, але й бути практичним та ефективним. Просте існування права доступу в законі не є достатнім. Наприклад, воно може бути порушене такими чинниками: існуванням процесуальних перепон, які заважають або зменшують можливості звернення до суду (занадто суворе тлумачення національними судами процесуальної норми (надмірний формалізм), що може позбавити заявників права доступу до суду (PerezdeRadaCavanilles проти Іспанії", № 2809095, рішення від 28 жовтня 1998 року).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Право особи на доступ до правосуддя гарантовано статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав та свобод.

Реалізацію права на доступ до правосуддя повинні забезпечувати, зокрема і судові органи.

Разом із тим, слід зазначити, що стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (див. справу «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Аналіз судової практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (справа «Мушта проти України», заява №8863/06, рішення від 18.11.2010, пункти 37-38; Справа "Golder v. The United Kingdom", заява №4451/70, рішення від 21.02.1975, пункт 38).

В даному випадку, зазначена в ухвалі про залишення позовної заяви без руху вимога, щодо усунення недоліків не є надмірним формалізмом.

Таким чином з наведеного вбачається, що недоліки на які вказано в ухвалі Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.07.2023 про залишення позовної заяви без руху усунуто частково. Отримана заява на виконання ухвали без руху по формі та змісту не усуває недоліки, що викладені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

При цьому, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів слід розуміти у праві такої особи на подання відповідних документів та доказів, певне обґрунтування позовних вимог у тій мірі, в якій вона вважає за необхідне, оскільки одним із визначальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Надання переваги будь-кому з учасників у справі у вирішенні процесуальних питань (у даному випадку щодо відкриття провадження без доданих до позовної заяви копій всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб) не відповідає таким засадам (принципам) судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Вважаю за необхідне вказати на те, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (Справа «Надточій проти України», заява № 7460/03, рішення від 15.05.2008, пункт 26; див. серед інших рішень та mutatis mutandis, "Кресс проти Франції" (Kress v. France), [GC], no.39594/98, п.72, ECHR 2001-VI; "Ф.С.Б. проти Італії" (F.C.B. v. Italy), рішення від 28.08.1991, Серія A no. 208-B, п.33; "Т. проти Італії" (Т. v. Italy), рішення від 12.10.1992, Серія A no.245-C, п.26; та "Кайя проти Австрії" (Kaya v. Austria), no.54698/00, п.28, від 08.06.2006).

Таким чином, з огляду на вказане, відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо заявник не усунув недоліки заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Окрім того, право заявника на судовий захист не порушено, оскільки повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до суду в загальному порядку після усунення недоліків, про що вказав місцевий суд в ухвалі у даній справі, відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 185, 258-260 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , про встановлення факту належності документа особі (в порядку окремого провадження),- вважати неподаною та повернути позивачеві.

Роз`яснити заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Учасник справи,якому повна ухвала суду не була вручена удень її проголошення або складення,має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (підписання) безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош