Справа №:755/2824/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Са Драйв», про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля №7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року транспортного засобу марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , чорного кольору, укладений між ТОВ «Са Драйв» та ОСОБА_2 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_1 , після смерті якого позивачу залишився у спадок автомобіль марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на який 24 лютого 2021 року видано свідоцтво про право на спадщину. Позивач зазначає, що 25 лютого 2021 року була здійснена реєстрація транспортного засобу, відповідно до нового технічного паспорту на вказаний вище автомобіль власником було зазначено дружину позивача - ОСОБА_2 . Згодом позивачу стало відомо, що відповідач продала спірний автомобіль іншій особі без його відома. З отриманих копій документів з регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві позивачу стало відомо про продаж за оспорюваним договором автомобіля відповідачу, проте фактично позивач хотів перереєструвати автомобіль на себе, а не переоформлювати його на свою дружину. Позивач вважає, що його введено в оману та здійснено правочин, на який він не давав своєї згоди.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «Са Драйв» (а.с. 26-28).

06 травня 2023 року відповідач ОСОБА_2 направила до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та зазначає, що між нею та ОСОБА_1 був укладений шлюб, зареєстрований 20 квітня 2007 року ВДРАЦС Деснянського РУЮ міста Києва, за актовим записом № 432. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року у справі № 755/10210/22 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено, шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 17 квітня 2023 року. Відповідач зазначає, що у вересні 2022 року за взаємною згодою сторін ними було вирішено розірвати шлюб, жодного майнового спору щодо поділу спільного майна подружжя між сторонами не було та немає, про що ОСОБА_1 особисто вказав у позовній заяві про розірвання шлюбу та зазначено в описовій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року у справі № 755/10210/22. ОСОБА_2 зазначає, що позов є безпідставним, оскільки позивач отримав у спадок після смерті свого батька ОСОБА_3 автомобіль, але відразу вирішив, що хоче його продати. На зауваження відповідача, що автомобіль необхідний для потреб сім`ї, позивач наголосив, що ОСОБА_2 може купити автомобіль у нього. Маючи власні заощадження, відповідач погодилась купити в нього цей автомобіль. Домовившись про всі істотні умови (предмет та ціну), зібравши необхідні документи, сторони звернулись до найближчого сервісного центру. Оскільки позивач мав намір отримати кошти за продаж автомобіля, йому у сервісному центрі порекомендували звернутись до посередника, після чого 25 лютого 2021 року між позивачем та ТОВ «Са Драйв» був укладений договір комісії № 7296/21/024111, за яким позивач доручив за комісійну плату вчинити від його імені правочин щодо продажу транспортного засобу, а саме автомобіля, вказаного у позові, що було засвідчено його підписом та який, відповідно до п. 6.1. договору є укладеним та набрав чинності з моменту його підписання сторонами. Цей договір комісії є чинним та ніким не оскаржувався. У подальшому на підставі вказаного договору комісії, між ОСОБА_2 та ТОВ «Са Драйв» був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу

№ 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року та відповідачем сплачено кошти за нього. Повний розрахунок підтверджується п. 2.1. договору про те, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписання цього договору. Зазначене також підтверджується актом огляду реалізованого транспортного засобу № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року, підписаного сторонами. Після чого відповідачем було подано заяву № 288334491 від 25 лютого 2021 року про проведення перереєстрації на нового власника автомобіля та згідно з чинним законодавством отримано відповідний документ на своє ім`я. Відповідач зазначає, що позивач повністю розумів як правову природу договорів, так і вчинюваного правочину загалом, про що свідчить як його підпис на договорі комісії, так і його присутність під час вчинення правочину. Відповідно до умов договору комісії (п. 3.1.2.) позивач особисто без будь-якого примусу надав оригінали технічних та інших документів, необхідних для укладання договору купівлі-продажу з покупцем. Крім того, як наголошує сам позивач, він був обізнаний, що право власності на автомобіль відповідачем було набуто та отримано відповідні документи, відповідно, жодних питань чи претензій у позивача до відповідача не було, оскільки отримав належні йому кошти, які у подальшому витратив на свій розсуд. На даний час вказаний автомобіль відповідачу не належить, оскільки був відчужений за згодою позивача ще під час перебування у шлюбі (а.с. 35-39).

Третьою особою ТОВ «Са Драйв» копію ухвали суду про відкриття провадження у справі отримано не було, надісланий за адресою місцезнаходження товариства конверт повернувся до суду без вручення.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків.

Судом установлено, що 20 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 було укладено шлюб. (а.с.40-41)

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року у справі № 755/10210/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований розірвано (а.с. 42-44).

Відповідно до довідки від 03 листопада 2022 року № 796/02-14, виданої державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори Киреєвою Л.М., 24 лютого 2021 року ОСОБА_1 після померлого ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3

(а.с. 4).

Згідно з договором комісії № б/н від 25 лютого 2021 року, укладеним між ТОВ «Са Драйв» (Комісіонер) та ОСОБА_3 (Комітент) в особі ОСОБА_1 (свідоцтво про право на спадщину НМР 509944 від 24 лютого 2021 року, видане державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори) комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок клієнта від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу: марка, модель «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, колір чорний, VIN, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_3 , зареєстрований за власником (комітентом за договором комісії) транспортного засобу 05 березня 2014 року за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме 100 000,00 грн (а.с. 6).

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року, укладеного між ТОВ «Са Драйв» (продавець на підставі договору комісії, укладеного із власником транспортного засобу) та ОСОБА_2 (покупець), на умовах даного договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб: марки «Ssang Yong», модель «Korando», 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_3 , зареєстрований за власником (комітентом за договором комісії) транспортного засобу 05 березня 2014 року (а.с. 5).

Заявою від 25 лютого 2021 року № 288334491, адресованою начальнику ТСЦ 8044 Красницька В.В. просила провести операцію «308-перереєстрація на нового власника за договором купівлі-продажу (СГ)», а саме транспортного засобу: марка «Ssang Yong», модель «Korando», 2014 року випуску, колір чорний, VIN НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_4 . У заяві вказано, що до заяви додано договір укладений у СГ № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року (а.с. 8).

Згідно з актом огляду реалізованого транспортного засобу від 25 лютого 2021 року № 7296/21/024111, підписаним продавцем (ТОВ «Са Драйв») та покупцем ( ОСОБА_2 ), ідентифікаційні номери складових частин транспортного засобу відповідають номерам, зазначеним у товарно-супровідній документації на транспортний засіб (а.с. 9).

Відповідно до відомостей про застраховану особу (форма ОК-7) ОСОБА_2 отримала дохід за 2018 рік - 152 480,00 грн; за 2019 рік - 183 332,98 грн; за 2020 рік - 197 789,35 грн; за 2021 рік - 211 466,06 грн; за 2022 рік - 167 271,61 грн (а.с. 46-47).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

У Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці (див. постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 295/11869/20 (провадження № 61-1204св21).

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що: «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17 (провадження № 61-20436св21) зазначено: «тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.)».

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину (див. постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року у справі № 464/6785/14-ц (провадження № 61-21405св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що «правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)».

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що після смерті батька йому залишився у спадок автомобіль марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 24 лютого 2021 року на його ім`я видано свідоцтво про право на спадщину. 25 лютого 2021 року була здійснена реєстрація транспортного засобу, відповідно до нового технічного паспорту на зазначений автомобіль власником було вказано дружину позивача - ОСОБА_2 . Позивачу стало відомо, що відповідач продала спірний автомобіль іншій особі без його відома. З отриманих копій документів з регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві він дізнався про продаж за оспорюваним договором автомобіля відповідачу. Позивач наголошував на тому, що насправді він хотів перереєструвати автомобіль на себе, а не переоформлювати його на свою дружину. ОСОБА_1 стверджував, що його введено в оману і вчинено правочин, на який він не давав своєї згоди. У зв`язку із цим ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу №7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року транспортного засобу марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , чорного кольору, укладений між ТОВ «Са Драйв» та ОСОБА_2 .

Суд враховує, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Суд виходить з того, що позивач ОСОБА_1 не довів, що оспорюваний правочин - договір купівлі-продажу № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року вчинений під впливом обману, а також те, що одна зі сторін оспорюваного правочину умисно ввела іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення і впливають на вчинення правочину. Позивач не вказав обставин, які не відповідають дійсності, але які є істотними для оспорюваного правочину.

Згідно з договором комісії № б/н від 25 лютого 2021 року, укладеним між ТОВ «Са Драйв» (комісіонер) та ОСОБА_3 (комітент) в особі ОСОБА_1 (свідоцтво про право на спадщину НМР 509944 від 24 лютого 2021 року, видане державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори), комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок клієнта від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу: марка, модель «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, колір чорний, VIN, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_3 , зареєстрований за власником (комітентом за договором комісії) транспортного засобу 05 березня 2014 року за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме 100 000,00 грн (а.с. 6).

Оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року, укладений між ТОВ «Са Драйв» (продавець на підставі договору комісії, укладеного із власником транспортного засобу) та ОСОБА_2 (покупець) (а.с. 5).

Договір комісії № б/н від 25 лютого 2021 року не визнаний суд недійсним, тому, з урахуванням презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), є правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Презумпція правомірності договору комісії № б/н від 25 лютого 2021 року позивачем не спростована та не оспорюється.

За таких обставин відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року.

Крім того, суд вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини другої статті 202 ЦК України).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження

№ 14-20цс19). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 570/1533/20 (провадження № 61-8068св21).

За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (стаття 1011 ЦК України).

Тлумачення ст. 1011 ЦК України свідчить про те, що договір комісії не породжує відносин представництва. Комісіонер діє хоча й в інтересах комітента, але від власного імені, що виключає можливість виникнення відносин представництва. Комісіонер, вступаючи у відносини з третьою особою, стає стороною в правочині із третьою особою, здобуває права й обов`язки. За договором, укладеним із третьою особою, комісіонер набуває права навіть тоді, коли комітент був названий у договорі або прийняв від третьої особи виконання договору (ч. 2 ст. 1016 ЦК). Тобто комітент (набувач чи відчужувач товару) стороною відповідного правочину не є.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 484/3915/15-ц (провадження № 61-11094св18) вказано, що: «згідно змісту статті 1011 ЦК України комісіонер діє в чужих інтересах, але від власного імені, тобто є самостійною стороною у правочині». Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 243/2282/20 (провадження № 61-14197св21) та від 01 червня 2022 року у справі № 759/5556/16 (провадження № 61-19885св21).

Судом установлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року, укладений між ТОВ «Са Драйв» (продавець на підставі договору комісії, укладеного із власником транспортного засобу) та ОСОБА_2 (покупець) (а.с. 5).

Належними відповідачам за позовом заінтересованої особи - ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу №7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року є сторони цього договору - ТОВ «Са Драйв» та ОСОБА_2

ОСОБА_1 пред`явив цей позов лише до ОСОБА_2 ТОВ «Са Драйв» залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року (а.с. 26-28). ОСОБА_1 позовних вимог до ТОВ «Са Драйв» не пред`являв, клопотань про залучення до участі у справі ТОВ «Са Драйв» як співвідповідача не заявляв.

Оскільки позов пред`явлений до неналежного складу відповідачів і відсутні визначені процесуальним законом повноваження суду для залучення ТОВ «Са Драйв» співвідповідачем, це є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ТОВ «Са Драйв», про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу №7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ТОВ «Са Драйв», про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 13, 15, 16, 20, 202-204, 229, 230 Цивільного кодексу України, статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 48, 51, 76-82, 89, 141, 209, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце поживання: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Са Драйв» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Колекторна, буд. 3, каб.1), про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля № 7296/21/024111 від 25 лютого 2021 року - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: