Провадження № 2/641/621/2023 Справа № 641/623/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Музиченко В.О.,

за участю секретаря судового засідання Зюкіної К.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовними вимогами до ОСОБА_2 в якому просить стягнути з відповідача борг у розмірі 12000 доларів США, індекс інфляції та 3 % річних у розмірі 54255,99 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що 29.09.2015 року до нього з метою отримати грошові кошти у борг звернулась відповідач ОСОБА_2 , яка домовилась з ним про отримання певної суми грошових коштів у борг та на підтвердження наміру надала особисто написану розписку, згідно якої вона зобов`язалась оформити письмовий договір застави у нотаріуса з 06 по 10 жовтня 2015 року. Крім того, в забезпечення виконання нею цих боргових зобов`язань, вона запропонувала надати у заставу свій автомобіль. Після написання розписки, 07.10.2015 року, вони з відповідачкою в присутності свідків, уклали письмовий договір фактично про позику, який за обопільною домовленістю назвали як договір застави, так як в його тексті було визначено про заставне майно та умови розпорядження ним. Відповідно до умов договору він передав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12000 доларів США з датою повернення позики до 01.09.2016 року. В зв`язку з чим просить стягнути з ОСОБА_2 зазначену суму, три відсотки річних на суму боргу та 3 % річних у розмірі 54255,99 грн., відшкодувати судові витрати.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.02.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 року "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану" змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова та Комінтернівського районного суду м. Харкова, визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом м. Полтави.

21.04.2022 року вказана цивільна справа була надіслана до Ленінського районного суду м. Полтави, у зв`язку зі зміною територіальної підсудності судових справ, відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 10.03.2022 року № 4/0/9-22.

В Ленінському районному суді м. Полтави вищевказана цивільна справа реєстрацію в автоматизованій системі документообігу не проходила.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 17 листопада 2022 року № 65 відновлено територіальну підсудність судових справ Комінтернівського, Ленінського, Московського, Орджонікідзевського, Фрунзенського, Червонозаводського районних судів м. Харкова, Чугуївського міського суду Харківської області, Дергачівського, Харківського районних судів Харківської області, змінену розпорядженням Голови Верховного суду від08.03.2022року №2/0/9-22«Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» із 23 листопада 2022 року.

У грудні 2022 року справа надійшла до Комінтернівського районного суду м. Харкова.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що наданий суду екземпляр договору застави від 07.10.2015 року є проектом, який був ними укладений у 2-х примірниках. Один примірник знаходиться у неї, який не підписаний нею та не має підписів свідків. Позивач самостійно дописав у договір свідків, тому вказаний договір не може бути доказом у справі. Ніяких коштів вона не отримувала та відповідно про це немає ніяких документів, а саме боргової розписки, акту передачі коштів, або договору позики. Законом не передбачено, що договір застави може бути договором позики, оскільки це різні самостійні правовідносини, що виникають при настанні різних правових підстав і не можуть заміняти один одного. Крім того, у договорі зазначений строк повернення коштів до 01.09.2016 року, а позивач звернувся до суду у лютому 2022 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. До позовної заяви надані копії вимог, які нібито їй надсилались, однак вимога не містить адресу її місця проживання або реєстрації. Суду не надано доказів її надсилання та отримання. Позивач надає суду договір застави, в якому заставний автомобіль оцінений у 264000 грн., а просить суд стягнули кошти, що є невірно обраним способом захисту, як є незаконними і вимоги про стягнення інфляційних витрат, оскільки інфляційні витрати, предметом яких є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, стягненню не підлягають. Застава майна має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання і виникає лише після того, як був вчинений відповідний правочин основного зобов`язання позики коштів, що відсутнє у даному випадку.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надала відзив на позовну заяву в якому просила у задоволенні позову відмовити. 30.08.2023 року надала заяву з проханням відкласти розгляд справи, в зв`язку із її ознайомленням з матеріалами справи, але в судовому засіданні було ухвалено продовжити розгляд справи, оскільки відповідач мала достатньо часу для ознайомлення.

Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази прийшов до наступного.

07.10.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір застави, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 надає ОСОБА_2 позику в сумі 12000 доларів США, який ОСОБА_2 зобов`язується повернути 01.09.2016 року. В забезпечення своїх зобов`язань ОСОБА_2 передає в заставу автомобіль марки Citroen C-Elysee, 2014 року випуску, білого кольору, об`єм двигуна 1560 куб. см, реєстраційний номер НОМЕР_1 . За угодою сторін на момент укладення договору загальна вартість предмета застави становить 264000 грн. Предмет застави лишається у користуванні заставодавця. За умови невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань щодо повернення займу до вказаного у договорі терміну ОСОБА_1 має право направити свої вимоги щодо повернення грошових коштів на предмет застави.

28.09.2015 року ОСОБА_2 написано розписку, що вона зобов`язується оформити договір займу нотаріально з 06 по 10 жовтня 2015 року.

31.07.2018 року ОСОБА_1 надсилав ОСОБА_2 вимогу про виплату боргу у сумі 12000 доларів США. У вимозі не вказано адресу ОСОБА_2 , не надано доказів її направлення та вручення або невручення боржнику.

15.12.2021 року ОСОБА_1 надсилав ОСОБА_2 на адресу АДРЕСА_1 вимогу про виплату боргу у сумі 12000 доларів США.

До вимоги додано квитанцію ПАТ «Укрпошта» від 02.08.2018 р. про направлення ОСОБА_2 рекомендованого листа адреса: 62405 Кутузівка.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16-ц зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року № 755/9283/15-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Згідно з положеннями ст.577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ст.13 ЗУ «Про заставу» договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів за місцем реєстрації цих об`єктів.

Відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого заставою зобов`язання.

Так з наданого позивачем договору застави від 07 жовтня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 надає ОСОБА_2 позику у сумі 12000 доларів США, яку остання зобов`язується повернути до 01 вересня 2016 року.

Наданий договір не містить в собі відображення факту передачі позивачем грошових коштів відповідачу в борг, не зазначено факту отримання відповідачем грошей в борг від позивача. Одне лише зобов`язання повернути позивачу кошти не встановлює, що вони виникли у наслідок саме боргових зобов`язань. Крім того, договір позики або розписка про отримання грошових коштів сторонами не укладалось. Також судом не можуть бути прийняті до уваги твердження позивача, що за спільною домовленістю між ним та відповідачем договір позики вони назвали як «договір застави», оскільки це суперечить нормам Цивільного кодексу України.

Зміст договору застави не містить зобов`язання, визначеного статтею 1046 ЦК України. Фактичні обставини зазначені у договорі застави, та юридична природа цього документа не направлена на виникнення правовідносин позики між сторонами. З даного договору не вбачається факту передачі грошових коштів позивачем у власність відповідача у борг.

За клопотанням позивача в судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які підтвердили факт передавання коштів у борг, однак показання свідків не можуть бути прийняті судом, оскільки показання свідків спростовуються письмовими доказами по справі, крім того свідки є знайомими позивача та не можуть надати об`єктивні свідчення.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до положень статей 12 і 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Отже, з огляду на зміст договору застави від 07.10.2015 року, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами будь-яких грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики, інших доказів на підтвердження факту укладання договору позики позивачем не надано та судом не встановлено, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі дванадцять тисяч доларів США відсутні.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні основної вимоги, а вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних та процентів за користування позикою є похідними які не можуть існувати окремо від основної вимоги, суд, у задоволенні зазначених вимог відмовляє.

Щодо застосування строку позовної давності, заявленої відповідачем, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У договорі застави встановлений строк повернення грошових коштів до 01.09.2016 року.

Позивач звернувся до суд з позовом лише 01.02.2022 року. Щодо порушення строків звернення до суду з позовом пояснив, що не знав адресу відповідача та розшукував її, крім того ним надсилались вимоги відповідачу щодо повернення грошових коштів та у вимогах був змінений строк повернення боргу. Доказів отримання відповідачем вказаних вимог позивачем не надано.

В укладеному між сторонами договорі застави було визначено строк повернення коштів (01.09.2016 року), тому перебіг позовної давності починається саме з дати порушення виконання зобов`язання. Таким чином позивачем пропущено строк звернення до суду з відповідним позовом.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18) та від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), сформулювала висновок, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про відмову у позові через необґрунтованість останнього.

Враховуючи прийняте судом рішення та на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати позивача по сплаті судового збору залишити за ним.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1046, 1047, ЦК України, ст.ст. 3, 10,12,13,76-78, 141,263,265,268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса мешкання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса мешкання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду виготовлений 01.09.2023 року.

Суддя: В. О. Музиченко