печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року Печерський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Головко Ю.Г.,

за участю секретаря судових засідань Солонухи Д.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Яндульського Д. В. ,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_3 про стягнення суми коштів.

В С Т А Н О В И В :

У березні 2023 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_3 про стягнення суми коштів.

В обґрунтування вимог вказує, що 14.12.2022 ОСОБА_3 , який постійно проживає в Республіці Польщі на підставі картки побиту (Karta pobytu), повернув борг у розмірі 2 450,00 доларів США позивачці, шляхом здійснення переказу системою SWIFT через PKO BANK POLSKI S.A. (банк обслуговуючий платника) та AT КБ «ПриватБанк». Проте, кошти на картковий рахунок ОСОБА_1 не надійшли.

В ході усних звернень обох сторін до своїх обслуговуючих банків було встановлено, що PKO BANK POLSKI S.A. перерахував обумовлені вище кошти, а AT КБ «ПриватБанк» (Україна) прийняв дані кошти, однак, зарахування на особистий рахунок ОСОБА_1 не здійснив.

AT КБ «ПриватБанк» не відмовився отримувати на свій рахунок кошти від PKO BANK POLSKI S.A., не повернув їх на банк платника, а саме отримав і не здійснив перерахунок своєму клієнту - громадянці України, яка не знаходиться під будь-якими санкціями і відповідно до якої немає ніяких обмежень з приводу отримання грошових коштів чи інших речових, майнових активів накладених у відповідності до чинного законодавства. На думку позивачки, AT КБ «ПриватБанк» отримані кошти в розмірі 2 450,00 доларів США незаконно привласнив та продовжує користуватись ними, що й стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.03.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

В судове засідання з`явилася позивачка, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача щодо позову заперечував з підстав, викладених у відзиві. Представник третьої особи підтримав позовні вимоги, щодо їх задоволення не заперечував.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 є громадянином Республіки Білорусь, приймав участь в акціях протесту проти фальсифікування виборів в Білорусі у серпні 2020 року.

19.11.2021 був заарештований та підданий адміністративному арешту на 13 діб відповідно до постанови суду Партизанського району м. Мінська. 24.11.2021 управлінням КДБ Республіки Білорусь по м. Мінськ та Мінської області прийнято постанову про порушення кримінальної справи, в тому числі щодо ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 342 КК Республіки Білорусь.

Після даних подій, у грудні 2021 року, втікаючи від переслідування, ОСОБА_3 переїхав до м. Києва. Під час перебування в м. Києві ОСОБА_3 позичив у своєї знайомої ОСОБА_1 2450,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 24.02.2022.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ до України, введенням воєнного стану на території України 26.02.2022 ОСОБА_3 перетнув кордон України та Республіки Польща, де отримав Карту побиту (Karta pobytu)і постійно проживає там.

14.12.2022 ОСОБА_3 було здійснено перерахування валютних коштів через міжнародну міжбанківську систему SWIFT з банку Польщі PKO BANK POLSKI S.A. на міжнародний банківський рахунок позивачки (рахунок НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк») в розмірі 2450,00 доларів США.

На звернення позивачки, AT КБ «ПриватБанк» надав письмову відповідь від 14.12.2022 №20.1.0.0.0/7-221214/16831 згідно якої зазначає, що відповідно до п.п. 17 п. 1 Постанови НБУ «Про внесення змін до постанови Правління НБУ від 24.02.2022 № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» від 24.02.2022 № 21, уповноваженим особам забороняється здійснювати будь-які валютні операції: 1) з використанням російських рублів та білоруських рублів; 2) учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в Російській Федерації або в Республіці Білорусь; 3) для виконання зобов`язань перед юридичними або фізичними особами, які мають місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в Російській Федерації або в Республіці Білорусь.

На звернення, подане позивачкою 05.01.2023 №Б-200-606/1/394 щодо її правовідносин з АТ КБ «ПриватБанк», Національний Банк України повідомив про те, до повноважень Національного банку України, визначених Законами України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність» не належить здійснення впливу на фінансові установи з метою вчинення певних дій на користь їх клієнтів.

З наданих позивачкою роздруківки електронного листування через систему клієнтської служби підтримки Допомога онлайн, убачається, що остання зверталася у банк щодо переказу системою SWIFT від 14.12.2022. Позивачку повідомили про діючі обмеження НБУ та відсутність можливості зарахувати або повернути переказ відповідно до Постанови НБУ № 18 від 24.02.2022. Зазначено, що кошти перебувають на транзитному рахунку банку. Вказане також підтверджується протоколом про надходження SWIFT переказу в банк.

В судовому засіданні представник ПриватБанку зазначив, що спірні кошти взагалі не було зараховано відповідачем на валютні рахунки Банку і в зарахуванні коштів на валютний рахунок позивача було відмовлено.

Разом з тим, такі доводи представника відповідача спростовуються також наданою позивачкою відповіддю від 24.07.2023 №20.1.0.0.0/7-230623/18700 на її звернення, відповідно до якої зазначено, що у період запровадження воєнного стану Банки продовжують роботу з урахуванням обмежень, визначених постановою НБУ від 24.02.2022 №18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану». За результатами аналізу документів про валютну операцію було встановлено, що відправником коштів є фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в Російській Федерації/Республіці Білорусь. З огляду на вищевикладене, Банк був змушений відмовити у зарахуванні переказу. Повідомили, що кошти обліковуються Банком на відповідному внутрішньобанківському рахунку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 Закону України «Про Національний банк України» банківський нагляд - система контролю та активних впорядкованих дій Національного банку України, спрямованих на забезпечення дотримання банками та іншими особами, стосовно яких Національний банк України здійснює наглядову діяльність законодавства України і встановлених нормативів, з метою забезпечення стабільності банківської системи та захисту інтересів вкладників та кредиторів банку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Статтею 6 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. При виконанні своєї основної функції Національний банк має виходити із пріоритетності досягнення та підтримки цінової стабільності в державі. Національний банк у межах своїх повноважень сприяє фінансовій стабільності, в тому числі стабільності банківської системи за умови, що це не перешкоджає досягненню цілі, визначеної у частині другій цієї статті. Національний банк також сприяє додержанню стійких темпів економічного зростання та підтримує економічну політику Кабінету Міністрів України за умови, що це не перешкоджає досягненню цілей, визначених у частинах другій та третій цієї статті.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» закріплено, що державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у формах передбачених даною статтею.

Постановою Національного Банку України № 18 від 24.02.2022 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану», зі змінами, внесеними Постановою НБУ № 21 від 24.02.2022, а саме п. 17 передбачено, що уповноваженим установам забороняється здійснювати будь-які валютні операції: 1) з використанням російських рублів та білоруських рублів; 2) учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в Російській Федерації або в Республіці Білорусь; 3) для виконання зобов`язань перед юридичними або фізичними особами, які мають місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в Російській Федерації або в Республіці Білорусь.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997№ 475/97-ВР«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року.Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У рішенні «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 Європейський Суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи. Вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі ст. 1 Першого протоколу. Для дотримання загального правила, викладеного у першому реченні п. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, таке втручання повинно встановлювати «справедливий баланс» між потребами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав окремої особи. Отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями.

Окрім цього, Суд зазначає, що втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно бути виправданим, а таким воно є, якщо здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу» та з дотриманням «справедливого балансу».

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який діяв на день виникнення спірних правовідносин і продовжує діяти на даний час.

У зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, запровадженням 24 лютого 2022 року воєнного стану на всій території України, для забезпечення захисту національних інтересів України та до прийняття і набрання чинності Законом України, яким врегулюються відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, були введені певні тимчасові законодавчі обмеження та мораторії (заборони) щодо взаємодії з такими пов`язаними з державою-агресором особами.

Так, постановою Правління Національного Банку України № 18 від 24 лютого 2022 року «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» встановлено окремі обмеження, в тому числі на здійснення окремих валютних операцій, передбачених п. 17 даної Постанови.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

У статті 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

У частині 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Судом встановлено, що позивачка звернулась до суду з даним позовом на захист свого порушеного права щодо отримання належного їй на праві власності грошового переказу, який зберігається у відповідача на внутрішньобанківському рахунку.

Вказаний грошовий переказ був направлений на виконання боргового зобов`язання, що підтверджується складеною 24.02.2022 ОСОБА_3 розпискою та поясненнями в судовому засіданні.

Суд зазначає, що відповідно до Постанови Національного Банку України № 18 від 24.02.2022 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану», зі змінами, внесеними Постановою НБУ № 21 від 24.02.2022, а саме п. 17 передбачено, що уповноваженим установам забороняється здійснювати будь-які валютні операції, зокрема, учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в Російській Федерації або в Республіці Білорусь.

Натомість, під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_3 був підданий репресіям за свою громадську позицію у 2020-21 році, та не проживає в Республіці Білорусь з грудня 2021 року, постійно проживає в Республіці Польщі з 26.02.2022 на підставі картки побиту (Karta pobytu), а тому вищезазначена Постанова № 18 від 24.02.2022 не може розповсюджуватися на переказ здійснений ОСОБА_3 на рахунок позивачки.

За вказаних обставин, суд встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення на користь позивачки суми грошового переказу у розмірі 2425,00 доларів США, відповідно до протоколу про надходження SWIFT переказу в банк (без суми комісії).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру

Керуючись ст. 15, 1167 ЦК України, Законом України «Про Національний Банк України», Постановою Правління Національного Банку України № 18 від 24 лютого 2022 року «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 141, 263-266, 352-354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_3 про стягнення суми коштів, задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) суму грошового переказу у розмірі 2425,00 доларів США.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати з оплати судового збору у сумі 1073,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Суддя Ю. Г. Головко