ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/5819/20 Номер провадження 22-ц/814/3539/23Головуючий у 1-й інстанції Черняк В.Г. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єніна Лариса Вікторівна про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним укладеним 17.06.2020 року договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. за реєстровим №468, за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 30 червня 2020 року за наслідками розгляду його позову до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в межах цивільної справи № 644/894/20 судом прийнято рішення про часткове задоволення позову та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 240000 грн.

20 липня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно йому стало відомо , що 17 червня 2020 року, тобто під час перебування на розгляді в суді першої інстанції вищевказаного позову про стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів, в тому числі під час вирішення судом питання про забезпечення позову, відповідач ОСОБА_2 незаконно та протиправно позбувся єдиного належного йому нерухомого майна у вигляді 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ), переоформивши право власності на ім`я своєї матері ОСОБА_3 , яка згідно доступної з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно інформації набула право власності на вказану частину житлового будинку на підставі договору дарування, посвідченого 17 червня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л. В. за реєстровим № 468.

Розцінює такі дії відповідачів як бажання уникнути виконання судового рішення та будь-яким чином унеможливити поновлення його прав як кредитора.

При укладенні договору дарування, посвідченого 17 червня 2020 року ПН ХМНО Єніною Л. В. за № 468 відповідачам було достеменно відомо про існування судового спору та можливість забезпечення заявлених вимог саме шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно та свідомо вчинено дії по його відчуженню, намагаючись у такий спосіб уникнути реального виконання судового рішення, в тому числі і шляхом примусової реалізації цього майна в межах виконавчого провадження.

Будь-якого іншого майна, належного боржнику ОСОБА_2 , за рахунок реалізації якого можливо було б виконати рішення суду від 30 червня 2020 року у справі № 644/894/20 - на даний час вже немає, у зв`язку з чим судове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 240000 грн. продовжує залишатись не виконаним.

Стверджує, що дії сторін оспорюваного договору дарування спрямовані були лише на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича виключно з єдиною метою - приховати це майно від державного виконавця, аби в майбутньому за його рахунок не було виконано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі № 644/894/20 про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_1 .

За таких обставин, оспорюваний договір дарування частини житлового будинку був укладений з порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що згідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 на момент укладення оспорюваного договору не мав жодних юридичних перешкод для вчинення правочину по відчуженню належного йому майна.

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В своїй апеляційні скарзі просить рішення скасувати та постановити по справі нове рішення про задоволення його вимог в повному обсязі.

Вказує, що судом була надана невірна оцінка зібраним доказам, не повно встановлені фактичні обстави по справі, сам спір вирішено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Справа розглядалась судами неодноразово.

За результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 . Верховним Судом прийнято постанову від 26 квітня 2023 року про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про її задоволення.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17 червня 2020 року ОСОБА_2 уклав договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. за реєстровим № 468, за яким 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 подарував ОСОБА_3 (а.с. 38-39).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі №644/894/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 240000 грн. (а.с. 36).

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 зазначив, що його інтерес полягає в тому, щоб спірна частина житлового будинку повернулася у власність відповідача ОСОБА_2 , оскільки від цього залежить подальша можливість примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі №644/894/20 у межах майбутнього виконавчого провадження.

Укладений відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування частини житлового будинку, який міг би бути реалізований в порядку примусового виконання рішення районного суду після відкриття виконавчого провадження в інтересах позивача, є нічим іншим, як фраудаторним правочином, оскільки на думку позивача він вчинений відповідачами на шкоду його інтересам як кредитора у спірних правовідносинах.

Оспорюваний позивачем договір дарування частини житлового будинку, на думку позивача, має ознаки фіктивності і підлягає визнанню недійсним з наступних підстав.

Так, позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2 відчужив належну йому частину житлового будинку на користь своєї матері ОСОБА_3 .

Відчуження вказаного майна відповідач ОСОБА_2 вчинив вже після того, як було відкрито провадження в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова у справі за позовом ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору та стягнення грошових коштів, про що відповідачу було достеменно відомо.

На думку позивача, ОСОБА_2 розумів, що в результаті перегляду апеляційним судом ухвали про забезпечення позову може бути прийнято рішення про накладення арешту на належні йому на той час 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Крім того, навіть після відчуження належного йому будинку, відповідач ОСОБА_2 продовжує залишатися в ньому зареєстрованим, користується ним на загальних підставах, тобто активно останній продовжує залишатись в його розпорядженні.

Позивач вважає, що дії сторін оспорюваного договору дарування були спрямовані виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича виключно з єдиною метою приховати це майно від державного виконавця, аби в майбутньому за його рахунок не було виконано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі №644/894/20 про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_1 .

За таких обставин позивач вважає, що оспорюваний договір дарування частини житлового будинку укладений з порушенням ч.1, 5 ст. 203 ЦК України, що згідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Заперечуючи підстави заявлених вимог відповідачі зазначали, що ОСОБА_3 не є матір`ю ОСОБА_2 , як помилково вказав позивач, а є колишньою дружиною ОСОБА_2 , шлюб між ними розірвано 03.05.2001 року, відчуження за договором дарування 30/100 будинку АДРЕСА_1 було зумовлено тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей.

Наймолодший син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав та був зареєстрований разом з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 27.04.2016 року у справі №644/6646/14-ц ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 було виселено та знято з реєстрації за вказаною адресою, яке було виконано у 2019 році. Син ОСОБА_4 , 2006 року народження, і його мати потребували постійного житла та реєстрації за місцем проживання. Іншого нерухомого майна ОСОБА_3 не має.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, при що укладенні 17.06.2020 року договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. за реєстровим №468, за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 , воля сторін відповідала зовнішньому її прояву та вони передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином.

По справі не встановлено обставин, які-б свідчили про фіктивність укладеного правочину, а відтак правових підстав для визнання його недійсним у відповідності до положень ст. 234 ЦК України - не має.

Колегія суддів не може погодитися з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження№ 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було достеменно відомо про наявність у нього невиконаного зобов`язання з погашення заборгованості перед ОСОБА_1 , з підстав звернення останнього до суду з позовом про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів, відкритого провадження по справі №644/894/20, в ході якого позивач подав заяву про забезпечення позову, і саме під час вирішення цього процесуального питання на стадії апеляційного перегляду, відповідачем було відчужене спірне нерухоме майно.

У зв`язку з таким перебігом подій, останній міг передбачити на момент укладення договору дарування негативні для себе наслідки у разі задоволення позовних вимог щодо стягнення коштів і мав намір всупереч інтересам кредитора уникнути цих наслідків, а отже дії відповідача при укладенні оспорюваного правочину направлені на уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/8077/19, провадження № 61-21207св21 від 14 вересня 2022 року).

Між тим, на вказані обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув та не надав правової оцінки діям відповідача з точки зору дотримання ним принципу добросовісності, не проаналізував те, що такі дії останнього фактично призвели до його неплатоспроможності перед позивачем, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового рішення по задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір 840,80 грн., а також сплачено судовий збір за подання відповідно апеляційної та касаційної скарги (1261,21 грн. та 1681,60 грн.), що загалом складає 3783,61 грн.

Отже, за розгляд справи з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3783,61 грн., тобто по 1891,81 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376 ч.1 п. п. 3, 4, ст. ст. 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування, укладений 17 червня 2020 року та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. за реєстровим № 468, за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3783,61 грн., тобто по 1891,81 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 серпня 2023 року.

Судді : О.І. Обідіна С.Б. Бутенко О.В. Прядкіна