КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/10212/22

29 серпня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Невідомої Т.О.

- Нежури В.А.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Катющенко В.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 20.04.2007 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Під час спільного проживання подружжям було придбано автомобіль марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Позивачем було подано позовну заяву про поділ спільного майна подружжя та під час судового розгляду позову позивач дізнався, що автомобіль марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував у користуванні ОСОБА_2 на даний час відчужений ОСОБА_3 , яка являється родичем ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу № 8044/2022/3287704 від 22.07.2022 року, тобто за час офіційного шлюбу.

Вважає, що договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу є незаконним, оскільки він був придбаний під час шлюбу, а тому на його відчуження потрібна письмова згода позивача, яку він не надавав: ні у письмовій формі, ні в усній.

Посилаючись на наведене, та те, що відповідачі порушили його права, як власника на спільне майно подружжя, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 8044/2022/3287704 від 22.07.2022 року транспортного засобу марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля № 8044/2022/3287704 від 22.07.2022 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не об`єктивно та не всебічно дослідив матеріали справи, додатково не попросив позивача надати договір купівлі-продажу транспортного засобу №8044/2022/3287704 від 22.07.2022 року, не сприяв повному та всебічному розгляду справи та самостійно не витребував договір купівлі-продажу, зазначивши при цьому в своєму рішенні про його відсутність.

Зауважував, що згоди в усній чи письмовій формі на відчуження автомобіля не надавав. Як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову посилався на вимоги ч.ч. 1, 3 ст. 65 СК України, та ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання учасники справи не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені. ОСОБА_2 надіслала клопотання про в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та розглядати справу за її відсутності.

Враховуючи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., перевіривши матеріали справи та рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.04.2007 року між ним ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

У лютому 2021 року, під час шлюбу, було придбано автомобіль марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_2 .

На підставі договору купівлі-продажу № 8044/2022/3287704 від 22.07.2022 року, автомобіль марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 відчужений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачами було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу № 8044/2022/3287704 від 22.07.2022 року, що позбавляє суд можливості встановити будь-які обставини у розрізі заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Вказаною нормою права визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (частина третя статті 215, 216 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої ст.. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 8044/2022/3287704 від 22.07.2022, відчужила автомобіль марки «Ssang Yong Korando», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 .

Як на підставу поданого позову позивач посилається на те, що не давав згоди на відчуження майна яке було придбане в шлюбі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначений правовий викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), що повністю узгоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17.

У даній справі судомне було встановлено, що ОСОБА_3 (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, а отже і відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Таким чином, підставою для відмови у задоволенні позовних є те, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання такого договору недійсним, оскільки не надано доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_3 (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Тобто, позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеності.

Суд першої інстанції, пославшись на відсутність доказів укладення відповідачами оспорюваного договору купівлі-продажу № 8044/2022/3287704 від 22.07.2022 року, як на підставу для відмови у задоволенні позову, не врахував, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 здійснила відчуження цього автомобіля на свій розсуд проти волі позивача і не в інтересах сім`ї, чи не на її потреби.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову, однак помилково мотивував своє рішення, то рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2023 рокузмінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2023 року.

Головуючий: Судді: