справа № 462/6265/23
УХВАЛА

31 серпня 2023 року м. Львів

суддя Залізничного районного суду м. Львова Мруць І.С., розглянувши заяву позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про забезпечення позову,

встановив:

у провадженні суду перебуває справа №462/1849/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру, у якій вона просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

30.08.2023 року від позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, у якій він просить накласти арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 43.3 к.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1.

В обґрунтування заяви покликається на те, що ним подано зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що відповідач за зустрічним позовом може діяти недобросовісно, розпорядитися належним їй на праві власності майном та відчужити його на користь інших осіб, що в свою чергу утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду щодо зустрічних позовних вимог.

У відповідності до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відтак, заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто бути безпосередньо зв`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову, може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

Зі змісту заяви про забезпечення позову, поданої ОСОБА_1 , вбачається, що необхідність забезпечення позову заявник мотивує можливістю відчуження майна позивачкою за первісним позовом.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Даних щодо дійсної і реальної загрози вчинення будь-яких дій щодо квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та невиконання майбутнього рішення матеріали справи не містять. Припущення заявника про намір ОСОБА_2 відчужити квартиру не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії (постанова Верховного Суду від 21.01.2021 року у справі № 924/881/16 (924/811/20).

Наявність самого по собі зустрічного позову, поданого ОСОБА_1 , не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру в цілому, оскільки предметом позову, зокрема, є визнання за позивачем за зустрічним позовом власності лише на частину спірного майна.

Таким чином, суд не встановив також співмірності розміру позовних вимог із обраним способом забезпечення позову, а відтак у задоволенні заяви слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 149, 150, 151,153 ЦПК України, -

постановив:

відмовити у задоволенні заяви позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів.

Суддя: І.С. Мруць