ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/13456/22

Провадження № 22-ц/4820/1573/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 червня 2023 року (суддя Продан Б.Г.).

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначалось, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, про що підписала заяву №б/н від 31.07.2018. Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування АТ КБ «ПриватБанк».

Зазначало, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідачка не виконала, внаслідок чого станом на 14.06.2022 має заборгованість за кредитом в розмірі 36872 грн 93 коп., з яких: 29016 грн 70 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7856 грн 27 коп. заборгованість за простроченими відсотками.

Враховуючи викладене вище позивач, звертаючись до суду з позовом, просив стягнути із відповідачки заборгованість за кредитним договором №б/н від 31.07.2018, яка виникла в розмірі 36872 грн 93 коп. (станом на 14.06.2022) та судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 червня 2023 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. При цьому, посилається на порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що крім анкети-заяви, відповідачкою було підписано паспорт споживчого кредиту, в якому остання особистим підписом підтвердила ознайомлення з основними умовами кредитування з використанням кредитної карти, в тому числі щодо сплати відсотків. Вважає, що активація та користування відповідачкою банківською карткою свідчить про те, що відповідач погодився з умовами договору, вчинивши дії на виконання укладеного договору. Крім того, вказує, що суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків, порушивши норми матеріального права. Зазначає, що судом першої інстанції всупереч закону не прийняті як належні докази виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості. Суд першої інстанції не спростував усіх встановлених обставин, зокрема щодо фактичного отримання та використання відповідачем кредитних коштів та, всупереч ст. 1054 ЦК України, безпідставно звільнив відповідача від відповідальності щодо повернення отриманої суми позики, яка підлягає стягненню в повному обсязі. Із розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку чітко прослідковується, що відповідачка користувалася кредитними коштами за допомогою картки, отримувала кошти через банкомати, розраховувалася ними, частково сплачувала борг. Таким чином, позивачем надані суду саме первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за кредитним договором. Надання виписки по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Вказує, що суд першої інстанції помилково зазначив про відсутність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту, оскільки укладення кредитного договору між сторонами підтверджується належними доказами. А тому, суд не мав жодних правових підстав відмовляти у стягненні заборгованості за кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вважає, рішення суду законним та обґрунтованим та таким, що прийняте з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів щодо наявності заборгованості за кредитом та обов`язку відповідача сплачувати відсотки за користування кредитом.

Проте такий висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Встановлено, що 31.07.2018 ОСОБА_1 підписала анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.31-32).

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за договором №б/н від 31.07.2018, станом на 14.06.2022 заборгованість відповідачки за кредитним договором становить в розмірі 36872 грн 93 коп., з яких: 29016 грн 70 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7856 грн 23 коп. заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 6-15).

Відповідно до банківської виписки за договором № б/н за період з 31.07.2018 по 15.06.2022 вбачається, що відповідачка використовувала кредитні кошти та здійснювала погашення кредиту (а.с. 16-28).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Із анкети-заяви ОСОБА_1 від 31.07.2018 вбачається, що в ній процентна ставка не зазначена, не визначено умови кредитування, строки повернення кредиту тощо.

Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість за простроченими відсотками. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг і витяг з Тарифів, Паспорт споживчого кредиту як невід`ємні частини укладеного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг і витяг з Тарифів розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладено лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщувались на офіційному сайті позивача неодноразово змінювались в період часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що більш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Умови та Паспорт споживчого кредиту не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. І доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують. А тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови в позові в частині стягнення відсотків за кредитом.

При цьому, згідно з частиною 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Спірні договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», а тому помилковим є посилання суду першої інстанції на положення Закону України «Про захист прав споживачів», який не регулює спірні правовідносини на час їх виникнення (31.07.2018).

При застосуванні до спірних правовідносин слід врахувати висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про підписання відповідачкою паспорту споживчого кредиту та ознайомлення її таким чином з умовами кредитування, оскільки підписання споживачем паспорту споживчого кредиту є способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року (справа № 393/126/20).

На підставі викладеного слід дійти висновку, що паспорт споживчого кредиту не є складовою частиною кредитного договору, а є лише письмовою формою ознайомлення споживача до укладення договору з умовами різних видів кредитування для забезпечення йому можливості вибору серед альтернативних умов кредитування.

Так, паспорт споживчого кредиту, що доданий до позовної заяви, містить інформацію щодо двох типів кредитних карток «Універсальна», «Універсальна Gold», які передбачають різні відсоткові ставки для таких карт. Однак, позивачем не надано доказів того, яку саме картку отримала відповідачка із даного переліку.

Окрім того, паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачкою 31.07.2018, містить зауваження про те, що інформація зазначена в ньому зберігає чинність та є актуальною лише до 15.08.2018. Більш того, зі змісту цього паспорту вбачається, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в ньому, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.

Тому, паспорт споживчого кредиту не може бути визнаний належним і достатнім доказом на підтвердження обставин погодження сторонами умов кредитування, в тому числі щодо сплати відсотків за користування кредитом.

Разом з тим, судом встановлено, що на підставі анкети-заяви про приєднання до договору про надання банківських послуг від 31.07.2018 відповідачка отримала кредитні кошти. Для користування кредитним картковим рахунком, в межах дії договору про надання банківських послуг, відповідачка отримала кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до червня 2022 року, та № НОМЕР_2 з терміном дії до квітня 2022 року (а.с.30).

Коштами та відповідно кредитною карткою відповідачка користувалася, періодично витрачаючи кредитні кошти та відповідно періодично погашаючи кредит, що підтверджується наданою представником позивача випискою по рахунку.

А тому, фактично отримані та використані позичальником кошти підлягають поверненню банку, а отже банк вправі вимагати захисту свого права шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми коштів.

Відповідно до банківської виписки за договором №б/н вбачається, що відповідачка використовувала кредитні кошти та здійснювала погашення кредиту (а.с. 16-28).

Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи інформацію, яка міститься у виписці по рахунку за договором №б/н, сума фактично отриманих позичальником кредитних коштів склала 92735,5 грн. Відповідачкою повертались банку кошти на погашення заборгованості та вказана сума у підрахунку в загальному розмірі склала 91513,5 грн.

Тому, з огляду на вищенаведене, станом на 14.06.2022 у позичальника перед банком виникла заборгованість за кредитом з фактично отриманих та неповернутих коштів у загальному розмірі 1222 грн. (92735,5 грн- 91513,5 9 грн).

Таким чином, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у позові про стягнення заборгованості по тілу кредиту. І з цього приводу є підставними доводи апеляційної скарги.

А тому, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову, а саме стягнення заборгованості за тілом кредиту в частині фактично використаних, проте не повернутих кредитних коштів.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову (2481*3,31% = 82,12 грн) та апеляційної скарги (3721,5*3,31% = 123,18 грн), пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що в сумі становить 205,30 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 червня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» (місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитом у розмірі 1222 грн (одна тисяча двісті двадцять дві гривні) та 205 грн 30 коп. (двісті п`ять гривень 30 коп.) судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай