ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 676/1773/20

Провадження № 22-ц/4820/907/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Заворотна А.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 676/1773/20 за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Хмельницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням та діями органів досудового слідства, прокуратури, суду, за апеляційними скаргами заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури, ОСОБА_3 , яка подана її представником ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2023 року

(суддя Бондар О.О.).

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційних скарг, суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням та діями органів досудового слідства, прокуратури, суду.

В обґрунтування позову зазначала, що 31.07.2014 та 02.10.2014 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368 КК України, за №000058 та №0000109, та 03.10.2014 матеріали досудових розслідувань кримінальних проваджень об`єднані в одне провадження.

В ході здійснення досудового розслідування зазначених кримінальних правопорушень були здійснені процесуальні дії:

01.08.2014 слідчим суддею Хмельницького апеляційного суду постановлено ухвалу про надання дозволу на проведення оперативно-розшукових заходів, які тимчасово обмежують права позивачки.

13.08.2014 слідчим суддею Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області винесено ухвалу про проведення обшуку, якою надано дозвіл провести обшук за місцем проживання позивачки (квартира АДРЕСА_1 ).

13.08.2014 оголошено підозру ОСОБА_3 .

26.08.2014 слідчим суддею Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області винесено ухвалу про застосування запобіжного заходу відносно позивачки у вигляді домашнього арешту до 13.10.2014.

26.08.2014 слідчим суддею Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області винесено ухвалу про відсторонення ОСОБА_4 від займаної посади - доцента кафедри іноземних мов та декана факультету іноземної філології Кам`янець-Подільського національного університету імені І.Огієнка.

Заробіток, не одержаний ОСОБА_4 за час відсторонення від роботи з 03.09.2014 по 13.10.2014 становив 8 335,22 грн.

Вказувала, що 21.01.2015 змушена була звільнитись з Кам`янець-Подільського національного університету імені І.Огієнка та працевлаштуватись до Державного університету телекомунікацій (м. Київ) з оплатою праці 0,5 ставки доцента кафедри, оскільки за місцем проживання позивачки у м. Кам`янець-Подільському не мала можливості працевлаштуватись через чутки про нібито вчинений нею з корисливих мотивів кримінальний злочин.

Оскільки до неправомірного кримінального переслідування позивачка працювала на посаді декана факультету. а також займалася викладацькою роботою погодинно - то після вимушеного звільнення з роботи отримувала заробітну плату за новим місцем роботи значно меншу ніж на попередній роботі.

Так, різниця у заробітній платі за період з 21 січня по 31 серпня 2015 року (7 місяців і 10 днів) становила - 21153,36 грн, тобто (2884,55 грн * 7 місяців) + (2 884,55 грн : 30 * 10 днів)

За період роботи вересень - грудень 2015 року різниця у заробітній платі становила 1630,60 грн, за період січень - серпень 2016 року - 16405,20 грн.

Позивач зазначала, що починаючи з вимушеного, спричиненого кримінальним переслідуванням звільненням, з січня 2015 року по серпень 2016 року втратила 39 189,16 грн заробітної платні.

Крім того, посилалась на те, що з нею також переїхала в м. Київ її дочка ( ОСОБА_5 ), яка на той час була студенткою Кам`янець-Подільського державного національного університету ім. І. Огієнка. У зв`язку із неправомірним кримінальним переслідуванням щодо позивачки - її дочці стало психологічно дуже важко навчатися в тому ж навчальному закладі, де працювала позивачка і була затримана. Вона відчувала сором та приниження через те, що оточуючі знали про обвинувачення матері, особливо після оприлюднення обвинувального вироку суду до набрання ним законної сили прокуратурою Хмельницької області у 2015 році. А тому, спробувала перевестися в Київ, однак державних місць не було, тому дочка позивачки вимушена була перевестися навчатися в м. Київ, але на платну форму навчання, що призвело до додаткових витрат на утримання та навчання доньки, яких би не було, якщо б не було кримінального переслідування позивачки. А тому, витрати на навчання доньки позивачка вважає майновими втратами, які складають 43 862 грн.

Крім того, для участі в проведенні слідчих дій у кримінальному провадженні та судових засіданнях в суді першої та апеляційної інстанції Хмельницької області позивачка витратила кошти на проїзд в розмірі 10991 грн 48 коп., оскільки проживала в місті Києві. Такі витрати позивач також розцінює як збитки, які підлягають відшкодуванню на її користь.

Після винесення вироку Кам?янець-Подільським міськрайонним судом Хмельницької області від 03.08.2015, який не набрав законної сили і був скасований ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області від 03.11.2015 в мережі Інтернет було розміщено публікації про визнання ОСОБА_3 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України та ч. 1 ст. 368 КК України. Це завдало значних моральних страждань позивачці, розміщення цих відомостей в мережі Інтернет негативно впливало на ділову репутацію позивачки, престиж, її соціальні зв`язки, відношення до неї оточуючих та знайомих.

Вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22.08.2018 у справі № 676/7748/14-к, залишеним без змін ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15.01.2019 та постановою Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03.12.2019 ОСОБА_3 виправдано на підставі п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що в її діях є склад правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України та ч. 1 ст. 368 КК України.

А тому, позивач вважає, що у зв`язку з постановленням виправдувального вироку має право на відшкодування шкоди в розмірах та порядку, передбачених Законом України Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Вказувала, що незаконні дії та рішення прокурора, слідчого завдали їй моральних страждань, призвели до погіршення її психологічного стану, у зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням вона була змушена вживати додаткових заходів для захисту від обвинувачення, доводити свою невинуватість, на що витрачала значний час та сили, це відволікало її від звичайних занять та звичайного способу життя.

Враховуючи 65 місяців та 4 дні (з 31.07.2014 по 03.12.2019) перебування під слідством та судом, Законом передбачений мінімальний гарантований розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, що на момент подачі позову становить 307 624 грн. Однак, враховуючи конкретні обставини справи, безпідставне тривале незаконне кримінальне переслідування, на життя позивачки та її свідомість було вчинено негативний вплив, безпідставно порушено її конституційні права, було глобально порушено звичний життєвий уклад, завдано вагомих фізичних та і численних психологічних страждань, яких позивачка зазнала через переслідування, приниження гідності, затримання, залякування, допити, обшуки, домашній арешт, звільнення з роботи, втрату професійного іміджу, втрату соціальних зв`язків, погіршення мікроклімату у сім`ї та стану здоров`я позивачки, а тому розмір моральної шкоди позивач оцінила 1 620 000 грн.

З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19.03.2021, в якій позивач визначила відповідачем і Хмельницьку обласну прокуратуру, позивачка просила суд стягнути з Державного казначейства України відшкодування матеріальної та морально шкоди в розмірі 1 722 377, 86 грн. З них, 102 377, 86 грн - матеріальна шкода, моральна шкода становить - 1 620 000 грн за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь ОСОБА_3 з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

В ході розгляду справи до участі у справі в якості співвідповідачів залучено Хмельницьку обласну прокуратуру, Головне Управління Національної поліції в Хмельницькій області.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 16876 гривень 56 коп., компенсацію моральної шкоди в розмірі 450 000 гривень, судові витрати в розмірі 12943 гривні 40 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить судове рішення у вказаній частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Підставами апеляційного оскарження зазначає порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права. Вказує, що позивач відповідачем по справі визначив Державну казначейську службу України, проте у контексті позовної заяви та додатків до неї, він жодним чином не довів та не обґрунтував, яку саме шкоду, протиправні дії чи бездіяльність казначейство завдало останньому та у чому полягала протиправність діяння відповідача. Позивач в своєму позові помилково ототожнює Державу Україну з Державною казначейською службою України, що є порушенням ч. 2 ст.176 ЦК України, відповідно до якої, юридичні особи, створені державою, якою і є Державна казначейська служба України, не відповідають за зобов`язаннями Держави. Казначейство України не перебувало із позивачем у цивільно-правових відносинах, тому не завдавало і не могло завдати останньому шкоди. Вказує, що Державна казначейська служба України та її територіальні органи у порядку визначеному Кабінетом Міністрів України, лише виконує рішення суду про стягнення коштів з Державного бюджету України, а не відповідає за зобов`язаннями Держави або державних органів.

Зазначає, що відшкодування шкоди за час перебування під слідством чи судом, помилково обраховано виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідство чи судом. Адже, відповідно до пунктів 1, 3, 9 Прикінцевих та перехідних положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, (набрав чинності з 1 січня 2017 року), мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Посилається також на те, що стягнуті судом витрати за проведення експертизи в розмірі 4903,20 грн не є фактичними і неминучими, і, тому, розмір їх не є обґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Вказує, що судом першої інстанції розрахунок втраченого заробітку, не одержаного ОСОБА_3 під час відсторонення від роботи, здійснений відповідно до довідки від 28.02.2020 № 37 про оплату праці посади декана Кам`янець-Подільського національного університету ім. І.Огієнка, тобто без урахування п.8 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду".

Хмельницька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволені позову. При цьому, посилається на порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, що визначений розмір моральної шкоди судом нічим не обґрунтований, судом невірно застосовано формулу розрахунку, на підставі якої він дійшов висновку, що саме грошова компенсація у розмірі 450 000 грн підлягає відшкодуванню. Визначаючи строк перебування позивачки під судом і слідством, судом безпідставно зазначено, що його початком є 31.07.2014 (день внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань), а останнім 03.12.2019 (дата винесення Постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду). Хоча розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення підозри до набрання законної сили виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження. Зазначає, що не відповідає фактичним обставинам справи і висновок суду щодо стягнення втраченого заробітку внаслідок відсторонення позивача від посади. Висновки суду, що заробіток не одержаний позивачем під час відсторонення від посади підтверджується довідкою від 28.02.2020 №37 не відповідає обставинам справи, оскільки із зазначеної довідки неможливо встановити середній заробіток не одержаний позивачем під час відсторонення від посади, оскільки нарахування здійснено без врахування вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Вказує що позивачкою не надано суду належного документального підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу. Зазначає. що для відшкодування витрат, пов`язаних з призначенням та проведенням експертизи, як певної процесуальної дії, призначення та проведення експертизи має відбуватися в межах виключно судового процесу, а тому суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу витрат нa підготовку експертного висновку за його власною ініціативою.

Не відповідає вимогам закону висновок суду щодо стягнення плати ?а проїзд до місця проведення слідчих дій. Адже, встановлений чинним законодавством порядок відшкодування суми, сплаченої громадянином за проїзд до місця проведення слідчих дій позивачем не дотримано. Тому справа в цій частині не підлягала розгляду в порядку цивільного судочинства, а провадження у справі мало бути закрито відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Також ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити в частині відшкодування моральної шкоди, неотриманого заробітку та витрат на навчання доньки та стягнути 1 620 000 грн моральної шкоди, 39189 грн неотриманого заробітку та 43862 грн витрат на навчання дочки. При цьому, посилається на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає фактичним обставинам справи, є необ`єктивним та необгрунтованим. Вказує, що судом не враховано глибину понесених нею моральних страждань та переживань з приводу незаконного обвинувачення, обрання відносно неї запобіжного, заходу (домашнього арешту), відсторонення від роботи та розгляду кримінального провадження, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків, нестерпних моральних психологічних переживань. Розміщення інформації в мережі інтернет про вирок відносно позивачки, який не набрав законної сили, а в решті був скасований, негативно вплинуло на її ділову репутацію, престиж, її соціальні зв`язки, відношення до неї оточуючих та знайомих. Однак, суд першої інстанції не об`єктивно здійснив дослідження та належно не оцінив зміст цих публікацій фактичним обставинам справи, не зазначивши про наявні публікації в оскаржуваному рішенні суду (мотивувальній частині). Крім цього, при визначенні розміру моральної шкоди, спричиненої позивачці, судом не враховано в повному обсязі висновок судово-психологічної експертизи, в якому зазначено, що ОСОБА_3 завдані страждання, а розмір моральної шкоди може становити 270 мінімальних заробітних плат. Також, позивачка витрати на навчання доньки вважає майновими втратами, які підлягають відшкодуванню, адже її дочці стало психологічно дуже важко навчатися в тому ж навчальному закладі, де працювала її мати, і тому вона була вимушена перевестися навчатися в м. Київ, але на платну форму навчання, що призвело до додаткових витрат. Таким чином, зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зробив помилкові висновки, які призвели до неправильного ухвалення рішення. Позивачка звертає увагу суду, на спосіб виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Так, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, однак відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_3 , щодо задоволення апеляційних скарг ДКС України та Хмельницької обласної прокуратури заперечила.

Представник відповідача Хмельницької обласної прокуратури Ленчик В.М. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокуратури, апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив залишити без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції мотивував рішення тим, що ОСОБА_3 , відносно якої постановлено виправдувальний вирок, має право на відшкодування шкоди відповідно до приписів Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також положень статей 23, 1167, 1176 ЦК України.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, урахувавши тривалість перебування позивачки під слідством та судом в період з 31 липня 2014 року по 03 грудня 2019 року, характер і обсяг страждань, яких позивач зазнала внаслідок тривалого незаконного перебування під слідством та судом; тяжкість вимушених змін у її життєвих відносинах; ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану; взявши до уваги, що під час досудового розслідування до позивачки були застосовані заходи забезпечення кримінального провадження, оперативно-розшукові заходи, обшук, вид запобіжного заходу, а також відсторонення від посади та перебування її на лікуванні, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визнав необхідною і достатньою суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 450000 грн. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що на користь позивачки підлягає відшкодуванню втрачений заробіток в розмірі 8335 грн 22 коп. за час відсторонення від роботи та 8541 грн 34 коп. витрат на проїзд, пов`язаних з явкою на слідчі дії та судові засідання в рамках кримінального провадження.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись в повному обсязі з таких підстав.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Встановлено, що ОСОБА_3 з 01.11.2008 по 12.01.2015 працювала в Кам`янець-Подільському національному університеті імені І.Огієнка (а.с. 66-74 т.1).

31.07.2014 та 02.10.2014 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_3 за правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 368 КК України №000058 та №0000109 (а.с. 15-16 т. 1). В подальшому матеріали досудових розслідувань кримінальних проваджень були об`єднані в одне провадження.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 01.08.2014 надано дозвіл на проведення оперативно-розшукових заходів, які тимчасово обмежують права фізичної особи - ОСОБА_3 (а.с. 39-40 т. 1).

13.08.2014 повідомлено ОСОБА_3 про підозру (а.с. 59-61 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13.08.2014 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання позивачки (квартира АДРЕСА_1 ) (а.с. 33-34 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26.08.2014 відсторонено ОСОБА_3 від займаної посади декана факультету іноземної філології Кам`янець-Подільського національного університету імені І.Огієнка до 13.10.2014 (а.с. 35-36 т.1).

26.08.2014 слідчим суддею Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області винесено ухвалу про застосування запобіжного заходу відносно позивачки у вигляді домашнього арешту до 13.10.2014 (а.с. 37-38 т. 1).

Відповідно до наказу Кам?янець-Подільського національного університету ім. І. Огієнка №272-К від 03.09.2014, ОСОБА_3 відсторонено від посади декана факультету іноземної філології Кам`янець-Подільського національного університету імені І.Огієнка, призупинено виплату заробітної плати з 03.09.2014 по 13.10.2014, відповідно до ст. 46 К3пП України (т. 1, a.c. 81).

10.10.2014 було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №000058 за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 368 КК України (а.с. 17-22 т. 1)

12 січня 2015 року ОСОБА_3 звільнено з посади декана факультету іноземної філології за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 74 т.1).

21 січня 2015 року ОСОБА_3 прийнято на посаду доцента кафедри іноземних мов Держаного університету телекомунікацій на 0,5 частини ставки (а.с.74 т.1).

Вироком Кам`янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03.08.2015 ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України та ч. 1 ст. 368 КК України та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів визначено ОСОБА_3 остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 26350 грн з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями у навчальних закладах усіх форм власності, на строк два роки, без спеціальної конфіскації (а.с.41-50 т.1)

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 03.11.2015 вирок Кам`янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03.08.2015 скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження за обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України в Кам`янець-Подільському міськрайонному суді (а.с. 51-58 т.1).

Вироком Кам`янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22.08.2018 у справі № 676/7748/14-к, залишеним без змін ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15.01.2019 та постановою Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 03.12.2019, ОСОБА_3 визнано невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України та ч. 1 ст. 368 КК України (в редакції закону № 1261 - VII від 13.05.2014). Виправдано ОСОБА_3 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що в її діянні є склади кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України та ч. 1 ст. 368 КК України (в редакції закону № 1261 - VII від 13.05.2014) (а.с. 163 201 т.1).

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Щодо обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_3 незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, суду, слід зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частинами першою, другою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій вказаної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 1 статті 2 Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 зазначеного Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові, відшкодовуються (повертаються), зокрема, і моральна шкода.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 4, статті 13 даного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства згідно з частиною першою статті 12 вказаного Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) дійшла висновку про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, оскільки обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

У своєму позові ОСОБА_3 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 1620000 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове відшкодування завданої позивачці моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із незаконності дій органів досудового слідства та прокуратури, на які посилалася позивач у заявленому нею позові.

Разом з тим, суд першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди, завданої позивачці за незаконне перебування під слідством і судом, невірно визначив період перебування позивачки під слідством і судом з 31.07.2014 (день внесення відомостей в ЄРДР) по 03.12.2019 (день прийняття постанови Верховним Судом). І з цього приводу є підставними доводи апеляційної скарги Хмельницької обласної прокуратури.

Відповідно п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Частиною 1 ст. 43 КПК України визначено, що виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

З огляду на викладене, особа перебуває під слідством чи судом з часу повідомлення про підозру та до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням.

У відповідності до положень ст.13 Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Так, матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_3 перебувала під слідством та судом з 13.08.2014 (з часу повідомлення про підозру) по 15.01.2019 (набрання законної сили виправдувальним вироком) 53 місяці 3 дні.

Відповідно до роз`яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, аналогічний висновок містить ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що наведена вище.

Мінімальна заробітна плата в 2023 році на час розгляду справи судом першої інстанції становила 6700 грн, з урахуванням Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік».

Таким чином, розмір моральної шкоди у гарантованому державою мінімальному розмірі, відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду» складає 355100 грн (6700 грн (мінімальна заробітна плата) х 53 місяці).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення (Постанова ВП ВС від 15.12.2020 року в справі № 752/17832/14-ц).

Матеріалами справи встановлено, що під час досудового розслідування органом досудового розслідування проводились оперативно-розшукові заходи, обшук, позивачці було повідомлено про підозру, обрано запобіжний захід, відсторонено від посади і внаслідок таких незаконних дій вона не отримувала заробіток. Крім того, відомості про притягнення позивачки до кримінальної відповідальності були поширені правоохоронцями в мережі Інтернет, що заподіяло шкоду діловій та особистій репутації (а.с.86-106 т. 1).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивачкою доведено, що вона зазнала незаконного втручання у своє особисте життя та власність, перенесла тяжкі емоційні хвилювання та стрес через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. Також застосування стосовно позивачки інших дій із покладенням на неї певних обов`язків тривалий час принижували авторитет позивачки, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності порушило її нормальні сімейні зв`язки, спричинило тяжкі душевні страждання та вимагали від неї значних додаткових зусиль для організації свого життя, а тому, розумним і справедливим грошовим відшкодуванням позивачці моральної шкоди має бути сума в розмірі 370000 грн.

Відповідно, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди підлягає зміні щодо мотивів ухваленого рішення та розміру задоволених вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд безпідставно зменшив розмір завданої позивачу моральної шкоди, не врахував висновок фахівців-експертів щодо розміру завданої позивачці шкоди, не заслуговують на увагу.

З огляду на те, що визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі чи в збільшеному є правом суду, а не обов`язком. Колегія суддів зауважує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 757/24363/20 (провадження № 61-20822св21).

Слід зазначити, що висновок експерта №2934/20-26 від 30.12.2020 за наслідками проведеної судової психологічної експертизи, правомірно не взято судом першої інстанції до уваги з огляду на те, що в ньому зазначено орієнтовний можливий розмір грошової компенсації за завдану позивачці моральну шкоду загалом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Такий висновок експерта судом не покладений в основу рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Щодо позовної вимоги про відшкодування втраченого заробітку за час відсторонення від роботи (посади), апеляційний суд зазначає, що при визначенні належного розміру відшкодування, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з норм ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до якої розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначаються з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Пунктом 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, передбачено, що згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначаються з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Пунктом 9 вищевказаного Положення визначено, що середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється:

1) для робітників і службовців - у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" та від 05.05.1995 №348 "Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100»;

2) для членів кооперативу, колгоспу - в порядку, передбаченому в положенні про оплату праці в даному кооперативі, колгоспі. У тому разі, коли такий порядок не встановлено, середньомісячний заробіток обчислюється шляхом поділу на 12 суми річного доходу, який сплачено кооперативом, колгоспом за обсяг виконаних робіт і кінцеві результати праці в попередньому господарському році;

3) для інших громадян, які не відносяться до категорії робітників і службовців, - шляхом поділу на 12 суми річного доходу за попередній рік. У даному випадку йдеться про доходи осіб вільних професій (художників, письменників тощо); осіб, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сфері кустарно-ремісничих промислів сільського господарства, побутового обслуговування населення та іншими видами діяльності, основаними виключно на особистій праці цих осіб, членів їх сімей; а також стипендії, що виплачуються в період навчання у вищих і середніх спеціальних учбових закладах, училищах і на курсах.

Перевіряючи доводи, викладені в апеляційних скаргах ДКС України та заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури щодо відповідності висновку суду першої інстанції в частині визначення розміру втраченого заробітку вище вказаним нормам матеріального права, колегія суддів вважає дані доводи частково обґрунтованими виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, визначаючи вказаний розмір втраченого заробітку, взяв до уваги надану позивачем довідку Кам`янець-Подільського національного університету ім. І.Огієнка від 28.02.2022, відповідно до якої заробітна плата ОСОБА_3 за період відсторонення становить 8335 грн 22 коп (а.с. 82 т. 1).

Однак, втрачений заробіток позивачки слід обчислювати, виходячи з середньомісячного заробітку до вчинення щодо неї незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади) відповідно до Положення.

А тому, розмір заробітку, неодержаного ОСОБА_3 за час відсторонення її від роботи (посади) за період з 03.09.2014 по 13.10.2014, виходячи з середньомісячного заробітку за повні відпрацьовані місяці (березень, квітень 2014 року) до вчинення щодо неї незаконних дій, становить 9716 грн 45 коп ((6400,26+6666,59):39 (19+20))*29 днів) (а.с. 148-149 т. 3). Разом з тим, з урахуванням меж заявлених позивачкою позовних вимог щодо стягнення втраченого заробітку, судом першої інстанції правомірно стягнуто на її користь 8335 грн 22 коп. втраченого заробітку за час відсторонення від роботи.

Разом з тим, посилання в апеляційній скарзі ДКС України на визначення розміру відшкодування моральної шкоди на підставі прожиткового мінімуму замість мінімальної заробітної плати, не заслуговують на увагу та позбавлені правового обґрунтування, оскільки у спірних правовідносинах визначення розміру відшкодування моральної шкоди визначено безпосередньо Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на проїзд апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо підставності задоволення таких вимог, виходячи з приписів п. 3 ч. 3 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки відповідно до приведених норм, громадянинові відшкодовуються, зокрема судові витрати та інші витрати, сплачені ним. Разом з тим, суд припустився помилки при визначенні розміру таких витрат.

Матеріали справи містять належні докази (квитки на потяг) понесення ОСОБА_3 витрат на проїзд в період з 24.11.2016 по 27.12.2018, пов`язаних з її явкою на вчинення процесуальних дій та судових засідань, на загальну суму 6002 грн 43 коп. (а.с. 107-144 т. 1, 140-194 т. 2). В решті позовні вимоги в цій частині є недоведеними, оскільки позивач не надала суду доказів, що такі витрати вона понесла у зв`язку з явкою на вчинення процесуальних дій чи судових засідань.

Відповідно, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат на проїзд підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги про те, що Державна казначейська служби України є неналежним відповідачем, колегією суддів до уваги не приймаються. Відповідно до статті 2 ЦК України, учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави є держава Україна, а тому вона є відповідачем у справі. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Відповідно до п.п.3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку: здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. А тому, судом першої інстанції правильно визначено відповідачів та зазначено про стягнення відшкодування з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення упущеної вигоди (неотриманого заробітку в більшому розмірі) та витрат на навчання доньки ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 не вбачається.

Щодо вирішення судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат, слід зазначити, що підставними є доводи апеляційних скарг Хмельницької обласної прокуратури та ДКС України щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про відшкодування витрат, пов`язаних з проведення експертизи в розмірі 4903,20 грн. Оскільки, висновок експерта №2934/20-26 від 30.12.2020 базується на припущеннях, не є належним доказом розміру грошової компенсації за завдану позивачу моральну шкоду, такий висновок експерта судом не покладений в основу рішення суду в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. А тому, витрати, пов`язані з проведення такої експертизи, не підлягають відшкодуванню на користь позивача.

Разом з тим, не заслуговують на увагу посилання в апеляційній Хмельницької обласної прокуратурі щодо відсутності доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу. З огляду на те, що надані позивачкою докази доводять суми понесених нею витрат на професійну правничу допомогу. Оплативши надані за договором послуги в розмірі 8000грн, позивачка ОСОБА_3 фактично погодилась, що ці послуги надані і виконані адвокатом в повному обсязі, такі витрати повністю узгоджуються з умовами укладеного між нею та адвокатом договору (а.с. 203-206 т. 1). Отже, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь позивача понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн, адже цей розмір доведений та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана її представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови та зменшивши стягнуту суму відшкодування матеріальної шкоди до 14337,65 грн та моральної шкоди до 370 000 грн, і судових витрат до 8000 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай