Справа №751/1044/23
Провадження №2/751/584/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Овсієнко Ю. К.

за участю секретаря Іскра К.П.,

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ,

відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 ,

представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики удаваним, -

встановив:

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Скумін М.Г., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 104000 доларів США та понесені судові витрати (а.с. 1-3).

Вимоги позову обґрунтовує тим, що між ОСОБА_6 та відповідачем по справі 01.11.2021 був укладений договір позики у розмірі 80000,00 доларів США. Зазначені грошові кошти, особисто отримав відповідач від ОСОБА_6 , чим є підтвердження розписка, яка була написана особисто відповідачам ОСОБА_2 . Строк повернення боргу сторони визначили до 01.05.2022. У вищезазначений строк боржник ОСОБА_2 не виконав своє зобов`язання, тобто не повернув борг. В подальшому, 01.02.2023 між первісним кредитором ОСОБА_6 та новим кредитором ОСОБА_4 був укладений договір відступлення права вимоги, у формі договору (розписки), що відповідає вимогам ч. 1 ст. 513 ЦК України. Зі змісту договору відступлення права вимоги убачається, що ОСОБА_4 стає кредитором за розпискою від 01.11.2021 та набуває право вимоги від боржника ОСОБА_2 боргу у розмірі 104000,00 доларів США, який складається із основного боргу - 80000,00 доларів США та проценти за користування грошовими коштами - 24000,00 доларів США за період з 01.11.2021 по 01.02.2023 (15 міс. х 1600,00 доларів США = 24000,00 доларів США).

Ухвалою судді від 06.03.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 29).

28.03.2023 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 53-59), в якому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заперечення відповідача проти позову зводяться до того, що 03 жовтня 2019 року він дійсно брав кошти у громадянина ОСОБА_7 у сумі 14000,00 доларів США терміном до 30 жовтня 2019 року під 0,8 відсотки на добу, що підтверджено відповідною розпискою від 03.10.2019. Кошти бралися строком менше ніж на місяць для забезпечення ведення господарської діяльності компаній, засновником яких він являється, зокрема щоб забезпечити можливість придбання обладнання для виконання робіт за договором субпідряду (фінансування робіт здійснювалося за рахунок бюджетних коштів, відповідно авансу для виконання робіт замовник не надавав). Борг за розпискою від 03.10.2019 року та відсотки за користування грошима ним погашалися частинами протягом жовтня-листопада 2019 року, що видно з написів про повернення боргу на борговому документі. Станом на 27.11.2019 залишок коштів, які він заборгував позикодавцю за борговою розпискою від 03.10.2019, склав 2507,00 доларів США. Стверджує, що фактично це і є реальна сума його боргу перед позичальником. Також звертає увагу суду, що на розписці від 03.10.2019 міститься підпис позивача - громадянина ОСОБА_4 , якому ОСОБА_7 було відступлено право вимоги, про те, що фактично частину боргу у розмірі 4620,00 доларів США, яку повернуто ним 11.10.2019, було отримано саме ОСОБА_4 (насправді кошти надавав саме він, а ОСОБА_7 лише фігурував у розписці як позикодавець). У подальшому відбувся цілий ряд подій (багатомільйонна заборгованість його компанії за виконані роботи, слідчі дії в рамках відкритого за даним фактом кримінального провадження, трагічна загибель батька), які призвели до того, що на виконання зобов`язань за розпискою від 03.10.2019 він під впливом тяжких обставин та морального тиску зі сторони позичальника змушений був написати розписку від 01.11.2021, яка сьогодні є основною підставою спору, що розглядається. При цьому оригінал основної розписки, за якою він дійсно брав у борг у ОСОБА_7 14000,00 доларів США і майже повністю повернув цю суму йому було повернуто позикодавцем. Вважає договір позики від 01.11.2021 удаваним.

Також, 28.03.2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , в якій просить: визнати удаваним договір позики (розписка) укладений 01.11.2021р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 та визнати цей договір таким, що укладений на виконання зобов`язань за реальним договором позики (розпискою) від 03.10.2019 року; визнати удаваним договір позики (розписка) укладений 29.06.2021р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 та визнати цей договір таким, що укладений на виконання зобов`язань за реальним договором позики (розпискою) від 03.10.2019 року.

Вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що договір позики між ним, ОСОБА_2 , та ОСОБА_7 , а саме розписка від 01.11.2021 року, є удаваним та був укладений на забезпечення виконання зобов`язань за укладеним договором позики - розписки від 03.10.2019 року.

Пояснює, що розписка від 01.11.2021 року була написана ним як гарантія оплати боргу та непомірних відсотків за ним за первинним договором позики (розпискою) від 03.10.2019 року, «похідної» розписки від 29.06.2021 року та передачі будівлі, яка йому належить на праві власності ( АДРЕСА_1 ) під залог. Стверджує, що його психологічний стан після смерті батька тривав до кінця 2021 року, та навіть на початку 2022 року, чергова розписка писалася фактично під впливом тяжкої обставини. Вважає, що наявні підстави для визнання судом розписок від 29.06.2021 року та від 01.11.2021 недійсними на підставі статті 233 ЦК України як правочини, які вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Кошти у розмірі, що вказані у розписках від 29.06.2021 року та від 01.11.2021 року, фактично йому не передавалися, а розмір фіксував заборгованість за розпискою від 03.10.2019 року та розрахунок відсотків відповідно до розписки від 29.06.2021 року.

Ухвалою суду від 05.04.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом первісний позов підтримав, просив задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити у повному обсязі.

Відповідач та його представник за первісним позовом просили у задоволенні позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що між ОСОБА_6 та відповідачем по справі 01.11.2021 був укладений договір позики у розмірі 80000,00 доларів США. Строк повернення боргу сторони визначили до 01.05.2022. В подальшому, 01.02.2023 між первісним кредитором ОСОБА_6 та новим кредитором ОСОБА_4 був укладений договір відступлення права вимоги, у формі договору (розписки) (а.с. 93).

Зі змісту договору відступлення права вимоги убачається, що ОСОБА_4 стає кредитором за розпискою від 01.11.2021 та набуває право вимоги від боржника ОСОБА_2 боргу у розмірі 104000,00 доларів США, який складається із основного боргу - 80000,00 доларів США та проценти за користування грошовими коштами - 24000,00 доларів США за період з 01.11.2021 по 01.02.2023 (15 міс. х 1600,00 доларів США = 24000,00 доларів США) (а.с. 5-7).

Як вбачається з первісного позову та пояснень представника позивача за вказаним позовом через неповернення відповідачем грошових коштів позивач вимушений був звернутися до суду про стягнення боргу.

Заперечуючи проти первісного позову відповідач та його представник вказували, що договір позики між ним, ОСОБА_2 , та ОСОБА_6 , а саме розписка від 01.11.2021 року, є удаваним та був укладений на забезпечення виконання зобов`язань за укладеним договором позики - розписки від 03.10.2019 року.

Також відповідач підтвердив факт написання ним розписки, але пояснив, що її було написано під впливом тяжкої обставини, через його психологічний стан після смерті батька.

У судовому засіданні свідки відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили, що ОСОБА_2 підписував розписку під впливом тяжкої обставини, та не міг усвідомлювати свої дії.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що ОСОБА_2 неодноразово брав кошти у позивача, потім взяв суму під відсотки, частину повернув і залишилося 2500 тис. Потім у них були неприємності і вони не повернули кошти. Знає, що у них помер батько і ОСОБА_2 був наляканий. Писались розписки по 32 тис., а потім на 80 тис., при написані розписок присутній не був. Повідомив, що ОСОБА_2 був в скрутному фінансовому положенні, в тяжкому психологічному стані, не усвідомлював, що вчиняє і як гарантію, що поверне кошти за первісною розпискою написав нову.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні повідомив, що в 2019 році з братом ОСОБА_2 брали позику в 14000 доларів США, майже розрахувались, залишок був невеликий 2500 тис. доларів США, брали позику, аби купити обладнання і розрахуватись по зарплаті. Були розрахунки відсотків, на такі умови не домовлялись. Потім ОСОБА_4 нарахував нереальну суму боргу. Був присутній при всіх трьох розписках, кошти передавали лише по першій розписці. ОСОБА_4 диктував, чув, що саме диктував брату. Протиправних дій ніяких не було. До правоохоронних органів не звертались.

Відповідно до вимог статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Суд звертає увагу, що за змістом частин другої, третьої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

При цьому, відповідно до вимог частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Наведений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 757/61283/16-ц (провадження № 61-20307св18), від 27.06.2018 у справі №613/919/16-ц (провадження № 61-23288св18).

Згідно з вимогами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Факт складання оспорюваної розписки відповідачем за первісним позовом не оспорюється. Однак, відповідач та його представник стверджували, що розписка від 01.11.2021 року була написана ним як гарантія оплати боргу та непомірних відсотків за ним за первинним договором позики (розпискою) від 03.10.2019 року, «похідної» розписки від 29.06.2021 року та передачі будівлі, яка йому належить на праві власності ( АДРЕСА_1 ) під залог. Стверджує, що його психологічний стан після смерті батька тривав до кінця 2021 року, та навіть на початку 2022 року, чергова розписка писалася фактично під впливом тяжкої обставини. Вважає, що наявні підстави для визнання судом розписок від 29.06.2021 року та від 01.11.2021 недійсними. Кошти у розмірі, що вказані у розписках від 29.06.2021 року та від 01.11.2021 року, фактично йому не передавалися, а розмір фіксував заборгованість за розпискою від 03.10.2019 року та розрахунок відсотків відповідно до розписки від 29.06.2021 року.

Відповідно до частини другої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину (щодо якого законом встановлена письмова форма правочину) або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Суд звертає увагу, що нормами цивільного законодавства (загальні положення про підряд) не містить спеціального регулювання форми договору для договору підряду, відтак може бути укладений як в усній, так і в простій письмовій формі.

При цьому, слід враховувати загальні положення про правочини ЦК України, а саме, що відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Правова позиція, яка висловлена Верховним судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, визначає що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України наведеній у постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79-цс-14, відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, з урахуванням змісту дослідженої в судовому засіданні боргової розписки, суд вважає, що вона є належним, допустимим і достатнім доказом, не спростованим відповідачем будь-якими іншими належними, допустимими (письмовими) доказами, та підтверджує факт укладення 01.11.2021 між сторонами договору позики грошових коштів у сумі 80000,00 доларів США під 2% від суми коштів в місяць, які відповідач зобов`язався повернути до 01.05.2022.

Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем були порушені вимоги договору позики, що спричинило виникнення заборгованості перед позивачем, а тому первісний позов підлягає задоволенню.

Щодо зустрічного позову то його вимоги є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі, тобто фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Отже, для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та, що їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків та приховують іншу волю учасників.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Як зазначено вище, згідно частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Статтями 12, 13, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Між тим позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що правочин - договір позики відповідно до розписки від 01.11.2021 вчинено з метою приховання іншого правочину, і що воля сторін при укладенні такого договору, була спрямована на настання інших правових наслідків, ніж ті, що визначені умовами цього правочину, та між сторонами виникли інші права та обов`язки, однак не ті, що випливають зі змісту договору позики.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідачем ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження визнання правочину удаваним, суд вважає зустрічний позов таким, що задоволенню не підлягає в повному обсязі через недоведеність.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що розписка була складена ним під примусом позивача, оскільки доказів цьому відповідачем не надано. Крім того, в судому засіданні відповідач пояснив, що в правоохоронні органи по даному факту він не звертався.

Твердження представника відповідача щодо недійсності розписки через відсутність в ній умов про розмір та сплату процентів за користування грошовими коштами є безпідставними, оскільки встановлення процентів є правом сторін правочину. Крім того за відсутності в договорі позики умов щодо процентів, врегульовано положеннями статті 1048 ЦК України.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення первісного позову повністю, а в задоволенні зустрічного позову відмовлено, відповідно на підставі статті 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір в сумі 13420 грн., витрати на сплату якого було понесено позивачем при зверненні до суду (квитанція № 5 від 06.02.2023).

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Первісний позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 104000 (сто чотири тисячі) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень 00 копійок.

В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий - суддя Ю. К. Овсієнко