ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8042/23 Справа № 194/554/23 Суддя у 1-й інстанції - Корягін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря судового засідання Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою представника позивача адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича в інтересах ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я,

-за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля»

на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 27 червня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

25 квітня 2023 року до Тернівського міського суду Дніпропетровської областінадійшла позовна заява представника позивача адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича в інтересах ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я.

Позов мотивовано тим, що позивач понад 24 роки працював в умовах впливу шкідливих факторів на організм, перебуваючи в трудових відносинах з ВО «Павлоградвугілля», ВАТ ДХК «Павлоградвугілля», правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці позивач отримав хронічні професійні захворювання. Відповідно до акту форми П-4 від 04 березня 2009 року, причинами виникнення професійних захворювань у позивача є тривалий вплив на організм шкідливих факторів виробничого середовища таких як пил, несприятливий мікроклімат. Позивачу 14 травня 2009 року МСЕК первинно сукупно було встановлено 30% втрати професійної працездатності, з яких 30% - ХОЗЛ, рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування.

Позивач вважав, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я та йому завдана моральна шкода, а тому просив стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 268 400 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

27 червня 2023 рокурішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської областіпозовну заяву представника позивача адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича в інтересах ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я, задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 60 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Вирішено питання щодо судового збору.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У липні 2023 року, не погодившись із вказаним рішенням, відповідачем Приватним акціонерним товариством «ДТЕК Павлоградвугілля» подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 60 000 грн. є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням чинного законодавства та постановленим без врахування всіх обставин справи.

Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, вважаючи доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» та настанням у позивача негативних наслідків втрати професійної працездатності.

Відповідачем було забезпечено позивача спеціальним одягом, засобами індивідуального захисту та було створено безпечні та нешкідливі умови праці у рамках існуючої технології видобутку. Іншої технології видобутку вугілля на території України не запроваджено.

Крім того, жодних приписів щодо порушення відповідачем вимог законодавства з охорони праці не надходило, посадові особи підприємства до адміністративної відповідальності не притягувалися, робота підприємства не зупинялася.

Відповідач вказує, що обмеження життєдіяльності, часткова втрата професійної працездатності та інші негативні наслідки були компенсовані позивачу встановленням йому групи інвалідності, щомісячними страховими виплатами, виплатою Фондом СС України одноразової допомоги в значному розмірі, оплатою витрат на лікування та іншими пільгами, передбаченими законодавством України.

Позивачем до позовної заяви не було додано будь-яких доказів наявності зміни психічного стану, підтвердження факту його звернення до фахових лікарів, висновку лікаря щодо виявленого діагнозу, який був би встановлений як наслідок фізичних та душевних страждань. Сам по собі факт отримання професійного захворювання не є психотравмуючим фактором.

Судом також не було витребувано Індивідуальну програму реабілітації інваліда.

Вважає, що суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування у розмірі 60 000 грн., порушив принцип розумності, справедливості та співмірності.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від інших учасників справи письмових заперечень на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

04 вересня 2023 року від представника позивача надійшла заява, в якій він просив розглянути справу за його відсутності та за відсутності позивача.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (а.с.120-124), у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював з 11 червня 1973 року по 27 серпня 1975 року, з 13 червня 1978 року по 31 серпня 1978 року, з 13 червня 1979 року по 31 грудня 1981 року, з 07 січня 1983 року по 31 травня 1984 року, з 23 червня 1987 року по 16 липня 2008 року на шахті «Тернівська» ПрАТ ДТЕК «Павлоградвугілля», звільнений у зв`язку із невідповідністю виконуваній роботі через стан здоров`я за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 04 березня 2009 року за формою П-4, професійне захворювання виникло за таких обставин: тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів. Причиною виникнення хронічного професійного захворювання є: запиленість повітря робочої зони, несприятливий мікроклімат.

Відповідно до довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серія ДНА-02 №031668 від 14 травня 2009 року, ОСОБА_1 встановлено первинно втрату професійної працездатності - 30%, та встановлено третю групу інвалідності, безстроково.

З наведеного суд встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування свідчить про наявність моральної шкоди.

Судом було встановлено, що позивач був змушений пройти курси лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Згідно медичних документів, які містяться в матеріалах справи, позивачу рекомендовано медикаментозне та санаторно-курортне лікування.

Крім того суд встановив, що після встановлення позивачу з 14 травня 2009 року 30% втрати професійної працездатності, останній, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, протягом 2016-2018 років знаходився на санаторно-курортному лікуванні з діагнозом: ХОЗЛ.

Суд вважав доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» та настанням у позивача негативних наслідків втрати професійної працездатності.

Крім того, суд не погодився із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю наявності у позивача моральної шкоди, та відсутністю будь-яких доказів наявності зміни психічного стану, підтвердження факту звернення позивача до фахових лікарів, висновків лікаря щодо виявленого діагнозу, який був би встановлений як наслідок фізичних та душевних страждань, а також відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на підприємстві відповідача, оскільки у п.16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 04 березня 2009 року визначено, що підставою для встановлення ОСОБА_2 професійного захворювання став тривалий вплив на організм шкідливих факторів виробничого середовища, недосконалість технологічних процесів. Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за вищевказаний період роботи відповідачем не надано.

Крім того, матеріали справи доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на страждання, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому.

Суд відхилив заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Також суд зазначив, що твердження представника відповідача щодо інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Окрім цього, доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення вини відповідача суд не взяв до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу в порядку ст.237-1 КЗпП України. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не були взяті судом до уваги, оскільки вже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності останньому спричинена моральна шкода.

Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня пилу гірничої маси на робочому місці позивача, шуму, показників важкості праці, що підтверджено висновками комісії при розслідуванні хронічного професійного захворювання, на підставі яких складено Акт розслідування причини професійного захворювання від 04 березня 2009 року, який відповідачем на час його складання не оскаржений, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання.

Враховуючи вищенаведене, виникнення професійного захворювання та втрата працездатності призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікування, що має наслідком нераціональну втрату часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, оскільки позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, що обмежило життєву активність позивача. Перелічені негативні явища доводять факт завдання позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд врахував глибину та період фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, що свідчить про неможливість відновлення стану здоров`я в майбутньому, потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди, та характер немайнових втрат та визначив суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 60 000 грн., що на думку суду відповідатиме завданим моральним стражданням позивача та буде достатнім для її відшкодування. Також суд дійшов висновку, що відшкодувати моральну шкоду у розмірі 60000,00 грн. слід з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

З таким висновком погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з ч.1, 2 ст.153 Кодексу законів про працю України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частинами 1 та 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Тож, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, вважаючи доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причино-наслідковий зв`язок між діяннями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків втрати професійної працездатності.

Що стосується доводів апеляційної скарги про недоведення причинного зв`язку між діяннями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків втрати професійної працездатності, вони спростовуються Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 04 березня 2009 року, у п.16 якого зазначено, що професійне захворювання виникло внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалості технологічних процесів.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Прийнявши до уваги факт отримання ОСОБА_1 третьої групи інвалідності та втрати ним 30% працездатності, глибину та період фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, потребу в лікуванні, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди та характер немайнових втрат, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди на рівні 60 000 грн.

Враховуючи наведене, а також те, що професійне захворювання ОСОБА_1 виникло під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем, на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Згідно з усталеною практикоюЄвропейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

СУДОВІ ВИТРАТИ

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2023 року Приватному акціонерному товариству «ДТЕК Павлоградвугілля» відстрочено сплату судового збору в розмірі 1610,40 гривень до ухвалення Дніпровським апеляційним судом судового рішення у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» підлягає залишенню без задоволення, з відповідача Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1610,40 грн (150% від суми судового збору, що підлягала сплаті у суді першої інстанції, тобто 150% від 1073,60 грн).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 27 червня 2023 рокузалишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» () на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: