ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження,без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, мотивуючи його тим, що 04 грудня 2019 року згідно договору позики відповідачка взяла у нього в борг 2 560 грн., які зобов`язалася повернути до 17 грудня 2019 року. Позика була оформлена договором та розпискою.

Зазначав, що згідно п.4.2 договору за користування коштами понад строки, які вказані у договорі , позичальник сплачує проценти у розмірі 10% за кожен день користування позикою від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку з позикодавцем.

Посилаючись на те, що станом на 18 грудня 2019 року борг не повернуто, як і не повернуто його станом на 30 квітня 2021 року (тобто строк порушення зобов`язання становить 500 днів), тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки борг за договором позики у загальному розмірі 130 560 грн., з яких 2 560 грн. заборгованість по позиці та 128 000 грн. заборгованість по відсоткам.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне дослідження матеріалів справи в частині стягнення з неї відсотків у розмірі 128 000 грн., просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні цієї частини позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона не отримувала позовної заяви та не мала змоги подати відзив та відповідні пояснення. Наголошувала на тому, що позивач є не простою фізичною особою, яка надала їй гроші у борг. Фактично він здійснює підприємницьку діяльність з надання громадянам України фінансових послуг. Звертала увагу на ряд рішень у цивільних справах з приводу позивача та його діяльності. Відсоток за користування позикою 3,650% річних є явною ціллю отримання прибутку за надання фінансових послуг без сплати податків.

25 серпня 2023 року позивач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошував на тому, що отримані від нього у борг на підставі договору та розписки грошові кошти не повернуті. Умови договору позики, відповідно до статті 204 ЦК України, є обов`язковими до виконання. Проценти нараховані у відповідності до вимог договору та закону.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 130 560 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 04 грудня 2019 року відповідачка взяла у позивача в борг 2 560 грн., які зобов`язалася повернути 17 грудня 2019 року.

Позика була оформлена відповідним договором та розпискою.

Згідно з п.4.2. договору позики грошей за користування коштами понад строки, які вказані в договорі (п.4.1.) позичальник сплачує проценти у розмірі 10% за кожен день користування позикою (3650 відсотків річних або 3660 відсотків річних, якщо на період користування позикою випадає високосний рік) від суми простроченої заборгованості та нараховується до дня повного розрахунку позичальника з позикодавцем.

Відповідно до розписки, складеної та підписаною відповідачкою, нею отримано від позивача гроші в розмірі 2 560 грн., які вона зобов`язалася повернути повністю у строки згідно з договором позики грошей, укладеного 04 грудня 2019 року.

Відповідачка не виконала належним чином умови договору і станом на 30 квітня 2021 року має заборгованість 130 560 грн., з яких: 2 560 грн. - заборгованість по позиці; 128 000 грн. - заборгованість за відсотками, за період з 18 грудня 2019 року по 30 квітня 2021 року .

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції, виходячи з аналізу норм матеріального права та доказів наданих позивачем, дійшов висновку про законність та обґрунтованість заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Особливо треба звернути увагу на те, що частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18). Ця судова практика є незмінною. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Місцевий суд проаналізував договір позики грошей від 04 грудня 2019 року та боргову розписку складену на підставі договору позики, на їх відповідності нормам Цивільного кодексу та позиковим відносинам та дійшов висновку, що між позивачем та відповідачкою було укладено договір позики, який відповідаю нормам законодавства України, а тому породжує певні права та обов`язки сторін щодо надання та повернення позики у загальному розмірі 2 560 грн. 17 грудня 2019 року та сплату відсотків за кожен день користування позикою понад строки визначені договором.

За приписами статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідача ОСОБА_1 не оспорює факт отримання грошових коштів.

Договором позики передбачено сплату за користування коштами понад строки вказані у договорі (17 грудня 2019 року) 10% за кожен день користування позикою (3650 відсотків річних або 3660 відсотків річних, якщо період користування позикою випадає на високосний рік) від суми простроченої заборгованості до дня повного розрахунку.

З врахуванням того, що позику своєчасно повернено не було, позивачем заявлено вимогу про стягнення відсотків (передбачених умовами договору позики від 04 грудня 2019 року )за період з 18 грудня 2019 року по 30 квітня 2021 року, тобто за 500 днів.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Отже, заборгованість за відсотками, які підлягають до стягнення з відповідачки, становить 128 000 грн., та розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 2 560 грн., помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, у даному випадку саме з 18 грудня 2019 року, оскільки у договорі зазначено про зобов`язання повернути борг саме 17 грудня 2019 року, та по 30 квітня 2021 року (у межах заявлених позовних вимог ) що становить 500 днів, помноженого на 10, поділеного на 100. Тобто 2 560 х 500 днів х 10 : 100 = 128 000.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що позивач ОСОБА_2 є не простою фізичною особою, яка надала їй гроші у борг, та те, що він фактично здійснює підприємницьку діяльність з надання громадянам України фінансових послуг, з врахуванням встановлених у даній справі обставин, не можуть слугувати підставою для відмови у стягненні відсотків передбачених договором позики.

Посилання апеляційної скарги на ряд цивільних справ, де ОСОБА_2 є позивачем, також не можуть слугувати підставою для задоволення її апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2023 року.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: Т.Р. Куценко

М.О.Макаров