печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2023 р. Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г. О.

секретар судового засідання Музика В. П.

справа №757/14061/23-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Державне бюро розслідувань,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державне бюро розслідувань про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, -

представник відповідача - Загороднюк Д. А.

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути із Державного бюро розслідувань на користь ОСОБА_1 , невиплачену вихідну допомогу у розмірі 75 524, 40 грн та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Директора Державного бюро розслідувань від 30.09.2022 року №94дск-ос на підставі підпункту 4 пункту 107 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 року №743 ОСОБА_1 , з 01.10.2022 року, звільнено у запас у зв`язку із скороченням штату, з достроковим припиненням (розірванням) контракту про проходження служби у Державному бюро розслідувань, однак з вказаним наказом його не ознайомлено.

Вказує, що витяг з вищевказаного наказу йому не надано. Надано лише довідку від 01.10.2022 року №10-7/386 за підписом керівника Головного управління Державного бюро розслідувань Колесникова О., з якої вбачається, що при звільненні із ДБР позивачу виплачена грошова компенсація за 18 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки та за 9 щорічної додаткової відпустки за 2022 рік. Вихідна допомога позивачу не виплачувалась.

Як вбачається із довідки про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від 28.11.2022 року № 54/10-15-03/15 інформацію про нарахування вихідної допомога або інших виплат у разі звільнення відповідно до Законів України відповідачем не надано.

Вважає, що з відповідача підлягає стягненню в судовому порядку вихідна допомога у розмірі - 75 524, 40 грн. Також, у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 189 робочих дні, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 468 003, 69 грн, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.04.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятнадцятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву (а.с. 16).

Копію ухвали направлено на адресу сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками. Також вказану ухвалу направлено на відомі адреси електронної пошти сторін (а.с. 17).

На адресу суду повернувся лист з копією ухвали, направлений на адресу позивача, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 42-43).

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу відповідача, останній отримав копію ухвали та копію позовної заяви з додатками - 27.06.2023 року (а.с. 41).

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи.

17.05.2023 року надійшов відзив на позов відповідача, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що у позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що в день звільнення ДБР письмово не повідомило позивача про нараховані суми, належні йому при звільненні, та не здійснило виплату належних коштів, що є порушенням частини першої статті 116 К3пП України, проте вказане не відповідає фактичним обставинам справи. Так, при звільненні із позивачем проведено повний розрахунок із дотриманням вимог чинного законодавства: зокрема, в день звільнення 01.10.2022 року ОСОБА_1 нараховано та виплачено грошове забезпечення за один день служби та компенсацію за невикористані дні відпустки, окрім того, ОСОБА_1 повідомлено про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати. На копії вищезазначеної розрахунково-платіжної відомості міститься підпис позивача, а відтак твердження останнього про те, що його не було повідомлено про нараховані суми, належні при звільненні, не відповідають дійсності. Більше того, усі належні позивачу при звільнені суми, зазначені в наказі ДБР від 30.09.2022 року №94дск-ос «Про звільнення працівників», з яким ОСОБА_1 ознайомлено. Окрім зазначеного, позивач вважає, що йому протиправно не виплачено вихідну допомогу при звільненні відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗпП України. Так, порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу ДБР визначається Законом України «Про Державне бюро розслідувань» та Положенням №743. Окрім того, механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу порядок та умови його виплати визначається Інструкцією про механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань затверджено Наказом від 12.07.2022 року 348 «Про затвердження Інструкції про механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань». Зазначеними вище нормативно-правовими актами не передбачено такого виду виплати як вихідна допомога при звільненні (а.с. 21-36).

14.06.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що відповідачем не повідомлено позивача про належність виплати і розмір вихідної допомоги, передбаченої ч. 1 ст. 44 К3пП України. Про належність і розмір, вказаної виплати, також не повідомлено відповідачем у довідці про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від 28.11.2022 року №54/10-15-03/15, порядок заповнення та форма якої передбачена постановою ‹Кабінету Міністрів України №1266 від 26.09.2001 року «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» (вказаний пункт взагалі залишений не заповненим) (а.с. 37-40).

07.07.2023 року від представника відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі, у якій просить закрити провадження у вказаній справі оскільки остання підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства (а.с. 44-51).

10.07.2023 року від позивача надійшли заперечення на заяву про закриття провадження у справі, у якій вказує, що 10.10.2022 року позивач в порядку адміністративного судочинства звернувся до суду з позивними вимогами до відповідача про визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень, у якому просить визнати недійсним та скасувати наказ Директора Державного бюро розслідувань від 30.09.2022 року №94дск-ос про звільнення позивача, поновити його на службі та стягнути з відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, які недоотримані внаслідок незаконного звільнення. 3 огляду на вищевикладене позовні заяви, які розглядаються Печерським районним судом м. Києва та провадження, яке відкрито Окружним адміністративним судом м. Києва мають зовсім різні предмети позову та вимоги, зазначені у них, хоча і є наслідком нехтування відповідачем нормами права. Окремо слід звернути увагу суду на той факт, що Окружним адміністративним судом м. Києва розглядалась вимога про стягнення з відповідача грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу, як наслідку незаконного звільнення, а однією із вимог, зазначеній позивачем у позові в порядку цивільного судочинства до Печерського районного суду м. Києва є стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, як наслідку грубого порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України в частині невиплати вихідної допомоги (а.с. 52-53).

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що наказом Директора Державного бюро розслідувань від 30.09.2022 року №94дск-ос на підставі підпункту 4 пункту 107 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 року №743 ОСОБА_1 , з 01.10.2022 року, звільнено у запас у зв`язку із скороченням штату, з достроковим припиненням (розірванням) контракту про проходження служби у Державному бюро розслідувань.

Підставами звернення до суду із вказаним позовом у даній справі є протиправна на думку позивача бездіяльність Державного бюро розслідувань щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, а також середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч.1, 3 ст. 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням) спеціальними нормативно-правовими актами.

З огляду на вказане важливо зауважити, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Стосовно терміну «публічно-владні управлінські функції», то у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, термін «публічні» означає, що такі функції суб`єкта спрямовані на задоволення публічного інтересу; зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин. Управлінські функції - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

Отже, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року, справа № 914/2006/17.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме владних управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Ці положення не поширюють свою дію на правові ситуації, які вимагають інших форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Розмежування компетенції між судами різних юрисдикцій є запорукою стабільності правової системи як необхідної умови втілення гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина. Критеріями такого розмежування, тобто передбаченими законом умовами, за якими певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, суб`єктний склад і характер спірних правовідносин у їх сукупності або пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Вищезазначені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладеною у постановах від 20.03.2023 року, справа №380/19076/21, та від 30.03.2023 року, справа 380/1427/22.

Згідно з частиною другою Положення про проходження служби особами рядового і начальницького складу ДБР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 року №743, служба у Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.

З урахуванням вищезазначеного можна дійти обґрунтованого висновку, що цей спір, який стосується проходження позивачем публічної служби повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Порушення правил юрисдикційності спору не можна вважати формальним міркуванням у розумінні вимог ч. 2 ст. 410 ЦПК України, згідно з якою не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Зазначені висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 року, справа № 686/23445/17.

Так, в рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій Державного бюро розслідувань щодо звільнення та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, а також середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якої охоплюються питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питанням реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 256 ЦК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

З огляду на викладене суд вважає за необхідне закрити провадження у вказаній цивільній справі.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

На підставі зазначеного та керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 2, 3, 4, 12, 13, 19, 255, 256, 260, 353, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Провадження у цивільній справі №757/14061/23-ц за позовом ОСОБА_1 до Державне бюро розслідувань про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні - закрити.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Державне бюро розслідувань, адреса: вул. Панаса Мирного, 28, м. Київ, 01011, .

Суддя Г.О.Матійчук