П О С Т А Н О В А

іменем України

28 серпня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Джуги С. Д., Кожух О. А.,

за участі секретарки судового засідання Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації половини вартості транспортного засобу у праві спільної сумісної власності подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Литвин Степан Йосипович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2022 року, ухвалене суддею Бенцою К.К., повний текст судового рішення складено 17.10.2022,

у с т а н о в и в:

У жовні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації половини вартості транспортного засобу у праві спільної сумісної власності подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що 15 червня 1996 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який зареєстрований Холмецькою сільською радою за актовим записом № 801. Від цього шлюбу в них народилося двоє синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У лютому 2019 року його дружина (відповідачка) покинула його з дітьми, у зв`язку з чим він був звернувся до суду з позовом до неї про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітнього сина разом із ним, стягнення аліментів на утримання дитини та зобов`язання її змінити прізвище на дошлюбне. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.09.2019 у справі № 308/6952/19 цю позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Згодом йому стало відомо про те, що відповідачка без його відома та згоди переоформила (відчужила) автомобіль марки RENAULT MEGANE, 2011 року випуску, який вони набули у шлюбі 30.11.2018, на іншого чоловіка ОСОБА_5 , з яким вона зараз проживає.

Вказував, що наведені ним обставини підтверджуються відповіддю з ТСЦ МВС № 2142, а також копією облікової картки № НОМЕР_1 від 03.04.2019 про перереєстрацію ТЗ, номерний знак НОМЕР_2 , на нового власника ОСОБА_5 згідно з договором купівлі-продажу, укладеного між відповідачкою та ОСОБА_5 у ТСЦ. Це також підтверджується й електронною декларацією, поданою відповідачкою ОСОБА_2 на сайті НАЗК, де відображений її дохід від відчуження рухомого майна у розмірі 169 652 гривень.

Посилаючись на наведені вище обставини просив суд у порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію половини вартості автомобіля у розмірі 84 826 грн, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2022 року цей позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 84 826 грн грошової компенсації за автомобіль. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідачка ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Литвин С.Й., подала на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необгрунтованості.

Скарга мотивована тим, що місцевим судом безпідставно стягнуто із неї на користь позивача грошову компенсацію половини вартості спірного автомобіля. Зазначала, що цей автомобіль був придбаний нею за три місяці до переїзду для власних потреб. Кошти, за які вона придбала даний транспортний засіб, були отримані нею у позику від її матері ОСОБА_6 у 2018 році. Ця позика була надана в розмірі 3 000 доларів США, що на час її надання за курсом НБУ було еквівалентно 84 330 грн, а вартість автомобіля відповідно до митної декларації становила 78 819,44 гривень. При цьому договір позики був укладений нею в інтересах сім`ї, а відтак обов`язок по поверненню позики виник не лише в неї, але й у позивача.

Наголошувала і на тому, що позивач не брав участі ані в покупці автомобіля, ані в його розмитненні і поверненні позичених коштів.

З огляду на наведене просила оскаржене рішення суду скасувати, а справу направити на новий розгляд. Водночас просила поновити їй строк на апеляційне оскарження цього рішення суду як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 23 січня 2023 року, зокрема поновлено ОСОБА_2 , в інтересах якої діє предствник адвокат Литвин С.Й., строк на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2022 року.

У візиві на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатеса Бухтоярова О.В., посилався на її безпідставність і надуманість, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

У судовому засіданні представниця позивача ОСОБА_1 адвокатеса Бухтоярова О.В. щодо задоволення апеляційної скарги заперечила з підстав наведених у відзиві на неї, просила таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Литвин С.Й. у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Водночас від адвоката Литвина С.Й. 22.08.2023 на адресу Закарпатського апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на інший час у зв`язку з його відрядженням до м. Львів без надання при цьому будь-яких підтверджуючих доказів про це, а відтак колегія суддів уважає причини його неявки в судове засідання неповажними. З огляду на це неявка сторони відповідача, на переконання колегії суддів та відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що з 15 червня 1996 року сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с.6).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.06.2021 у справі № 308/6952/19, що 06.04.2022 набрало законної сили, зокрема розірвано цей шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 15.06.1996 виконавчим комітетом Холмецької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 1.

За період перебування сторін у шлюбі було придбано автомобіль марки «RENAULT FLUENCE», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , який 30 листопада 2018 року зареєстровано у ТСЦ МВС на ОСОБА_2 (а.с.32).

03 квітня 2019 року цей автомобіль було відчужено ОСОБА_5 , що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 (а.с.20).

Відповідно до облікової картки № НОМЕР_1 від 03.04.2019 перереєстрація цього ТЗ на нового власника відбулася за договором укладеному в ТСЦ та власником автомобіля «RENAULT FLUENCE», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 , із 03 квітня 2019 року є ОСОБА_5 (а.с.38).

Згідно з договором купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ № 2142/2019/1392991 від 03.04.2019, продавець ОСОБА_2 зобов`язалася передати у власність покупцеві ОСОБА_5 автомобіль марки «RENAULT FLUENCE», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 . За домовленістю сторін ціна цього транспортного засобу становить 169 651,38 гривень (а.с.40, 41).

Відповідно до повідомлення про суттєві зміни у майновому стані, поданої головним спеціалістом Баранинської сільської ради Галушкою В.Ю. 09.04.2019, то вона отримала дохід від відчуження рухомого майна (крім цінних паперів та корпоративних прав) транспортного засобу в розмірі 169 652 гривень. Джерело доходу ОСОБА_5 (а.с.23, 24).

За приписами ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як кореспондують частини 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном уважається, що він учинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

За положеннями ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини 1, 4 ст. 65 СК України).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У зв`язку з наведеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з правильністю висновків місцевого суду про те, що відповідачка ОСОБА_2 , оспорюючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на об`єкт рухомого майна цього автомобіля, не довела обставин необхідних для спростування цієї презумпції та не надала суду жодних доказів на підтвердження своїх заперечень та отримання нею позики від матері на придбання автомобіля або ж наявністю в неї власних особистих коштів за які б вона придбала даний транспортний засіб.

З урахуванням наведеного обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін, який без згоди позивача був відчужений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 за 169 652 грн, а відтак місцевий суд правильно стягнув із відповідачки на користь позивача половину вартості від ціни проданого автомобіля. При цьому дійсна вартість автомобіля підтверджується інформацією щодо розміру одержаного відповідачкою доходу від продажу спірного транспортного засобу, яка міститься у повідомленні про суттєві зміни, та договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ № 2142/2019/1392991 від 03.04.2019, яка відповідачкою не спростована.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 272,39 грн (а.с.186) слід віднести за рахунок відповідачки-апелянтки ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Литвин Степан Йосипович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 вересня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді