Провадження №2/337/730/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року Хортицький районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого судді Сидорової М.В.,

за участю секретаря Коваленко В.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

третьої особи - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання єдиною сім`єю, поділ майна подружжя, що було придбано подружжям у період шлюбного життя за сумісні кошти, в якій позивач, після усунення недоліків, просив встановити факт проживання єдиною сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у період часу з 21.04.2017 року до квітня 2019 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя, поділити вказану квартиру та визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири.

Ухвалою суду від 21.12.2021р. було відкрито загальне позовне провадження за вказаним позовом.

Ухвалою суду від 24.10.2022р. до судового розгляду прийнято змінену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, в якому позивач фактично зменшив позовні вимоги та просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , придбаної на ім`я ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 27.06.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Серовською М.В., реєстровий №1178, виділити та визнати за ним право власності на 1/6 частину вказаної квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що з відповідачкою ОСОБА_5 вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.07.2000р. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.04.2017р. шлюб розірвано. Проте сторони продовжили мешкати однією сім`єю і вели спільне господарство до початку 2019 року у квартирі АДРЕСА_1 , яку вони придбали під час зареєстрованого шлюбу за спільні сумісні кошти. На початку квітня 2019 року шлюбні відносини між сторонами фактично було припинено, відповідачка виїхала з квартири за невідомою позивачу адресою і будь-яких стосунків з ним не підтримує. Позивач залишився проживати у вказаній квартирі, користувався речами побуту, які були придбані сторонами за час шлюбу. Жодних заперечень зі сторони колишньої дружини щодо наявності у нього прав на квартиру та спільно придбані речі не було. Донька сторін мешкала окремо зі своєю родиною і будь-яких прав на користування квартирою не заявляла. Жодних перешкод у користуванні і володінні квартирою позивачу не створювалось, його право спільної сумісної власності не порушувалось, він не мав жодних підстав для ініціації вирішення даного питання шляхом звернення до суду. На початку літа 2021 року донька сторін ОСОБА_4 разом зі своїм чоловіком, у відсутність позивача, змінили замки на вхідних дверях у квартиру, виставили його особисті речі на поріг і, мотивуючи відсутністю у нього права власності на квартиру, позбавили його можливості користуватись помешканням. У зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду з вимогою про поділ майна подружжя та визнання за ним права власності на частку квартири. Також вказує, що після придбання квартири він документів та звітів щодо оформлення майна від дружини не вимагав та був впевнений, що квартира незалежно від змісту договору, належить йому та дружині порівну. Працюючи офіційно тривалий час та заощаджуючи кошти на придбання житла, позивач більшу частину коштів під час придбання квартири вніс за рахунок власних заощаджень, іншу частину сторони внесли за рахунок спільно заощаджених коштів і частково за рахунок коштів, що були надані їм з продажу майна родичів дружини. При цьому під час оформлення договору купівлі-продажу квартири, 2/3 частки спірної квартири були оформлені на доньку сторін ОСОБА_4 без узгодження з позивачем. Вважає, що незважаючи на те, що 1/3 частка квартири була оформлена за відповідачкою ОСОБА_5 , ця частка є спільною сумісною власністю подружжя. У зв`язку з цим він має права вимагати визнання за ним права власності на половину цієї частки, тобто на 1/6 частку спірної квартири.

Ухвалою суду 24.10.2022р. до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_4

22.12.2022р. у справі було ухвалено заочне рішення, яким позов ОСОБА_1 про поділ майна було задоволено повністю.

Ухвалою суду від 03.04.2023р. задоволено заяву відповідача ОСОБА_5 та заочне рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 22.12.2022р. скасовано, призначено у справі підготовче судове засідання.

13.04.2023р. до суду від представника відповідачки адвоката Лихосенко Є.О. надійшов відзив на позовну заяву, від третьої особи ОСОБА_4 - письмові пояснення на позов.

У відзиві на позовну заяву представник відповідачки адвокат Лихосенко Є.О. просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та зазначив, що у рішенні Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.04.2017р. про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 встановлено, що на час розірвання шлюбу між сторонами припинені шлюбні відносини. Після розірвання шлюбу позивач не проживав у спірній квартирі разом з відповідачкою та жодних шлюбних та сімейних відносин між ними не було. 13.08.2018 року відповідачка виїхала до Польщі, де перебувала до 02.11.2018 року. В подальшому, 19.05.2019 року вона знову виїхала до Польщі та більше в Україну не поверталась. Оскільки позивач звернувся до суду з вказаним позовом у грудні 2021 року, ним пропущено трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

У письмових поясненнях на позовну заяву третя особа ОСОБА_4 просила відмовити позивачу у задоволенні позову та зазначила, що обґрунтування вимог ОСОБА_1 не є слушними, суперечать обставинам справи. Шлюб між її батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.04.2017р. З вказаного часу вони разом не мешкали, оскільки шлюбні відносини між ними скінчились ще до розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу, її батько ОСОБА_1 не проживав в квартирі разом з її матір`ю та жодних шлюбних та сімейних відносин між ними не було. Батько проживав за невідомою їй адресою. Мати з серпня 2018 року по листопад 2018 року перебувала у Польщі. Потім в травні 2019 року знову виїхала до Польщі і більше в Україну не поверталась.

Ухвалою суду від 08.05.2023р. підготовче провадження у справі було закрито, справа призначена до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Нінчук-Худякова О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у зміненій позовній заяві. Додатково ОСОБА_1 пояснив, що спірна квартира була придбана у 2002 році за спільні кошти для проживання в ній родиною, проте відповідачка оформила 1/3 частку квартири на себе, інші 2/3 частки на неповнолітню доньку. До цього він весь час працював, отримував регулярний дохід, а відповідачка на час придбання квартири перебувала у декреті. Після придбання квартири він з дружиною та донькою мешкали у вказаній квартирі. Після припинення шлюбних відносин з відповідачкою, він продовжив проживати у квартирі та мешкав там до квітня 2021 року. У квітні 2021 року донька ОСОБА_4 не впустила його до квартири, у зв`язку з чим він звернувся з вказаним позовом, оскільки вважає, що має право на 1/6 частку спірної квартири. Просить позов задовольнити.

Представник позивача адвокат Нінчук-Худякова О.М. додатково пояснила, що позивачем строк позовної давності не пропущений, оскільки його право було порушено у квітні 2021 року. Доводи про застосування до вимог позивача строку позовної давності є безпідставними. Просить позов задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_5 адвокат Лихосенко Є.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та додатково пояснив, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана відповідачкою ОСОБА_5 за особисті кошти, які були отримані нею після продажу квартири батьків. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя у 2017 році встановлено, що сторони на час розірвання шлюбу припинили шлюбні відносини. Після розірвання шлюбу сторони мешкали окремо. З серпня 2018 року по листопад 2018 року відповідачка ОСОБА_5 перебувала за кордоном, а саме у Республіці Польща, потім у травні 2019 року знову виїхала за кордон та до теперішнього часу в Україну не поверталась. Позивачем не доведено, що спірна частка квартири придбана за спільні кошти подружжя. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності для пред`явлення цього позову, оскільки сторони розірвали шлюб у 2017 році, тому з цього моменту і починається перебіг строку позовної давності для пред`явлення позову про захист його права на майно. Пропуск строку позовної давності є підставою для відмови в позові. Просить в позові відмовити повністю.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, викладених у письмових поясненнях, просила у задоволені позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.07.2000р., який розірвано рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.04.2017р., яке набрало законної сили 04.05.2017р. (т.1 арк.8-10).

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що сторони мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (яка на даний час досягла повноліття). Також у рішенні встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені (т.1 арк.10).

Згідно з договором купівлі-продажу від 27.06.2002р., який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Серовською М.В., реєстровий №1178, відповідачка ОСОБА_5 , яка діяла особисто та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як законний представник, уклала вказаний договір з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про придбання у свою власність 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , та у власність ОСОБА_4 2/3 частини вказаної квартири. Житлова площа квартири 17,7 кв.м. Продаж була здійснена за 11385 грн. (т.1 арк.77-78).

Згідно з даними технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа квартири становить 29,0 кв.м., житлова 17,7 кв.м. (т.1 арк.131-132).

Інформація про право власності на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно станом на 27.05.2021р. відсутня (т.1 арк.11).

Згідно із Звітом про незалежну оцінку ринкової вартості нерухомості 1-кімнатної квартири площею 29,0 кв.м. на 8-му поверху 9-поверхового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 , ринкова вартість вказаної квартири станом на 18.10.2022р. становить 433608,00 грн.(т.1 арк.130-150).

Згідно з інформацією, яка міститься в Акті про фактичне проживання, який складено 20.10.2022р. мешканцями будинку АДРЕСА_3 , а саме ОСОБА_9 (квартира АДРЕСА_4 ), ОСОБА_10 (квартира АДРЕСА_5 ), ОСОБА_11 (квартира АДРЕСА_6 ), ОСОБА_1 фактично постійно мешкав у квартирі АДРЕСА_7 вказаного будинку з червня 2002 року по квітень 2021 року. Разом з ним у вказаній квартирі мешкали члени його сім`ї: дружина ОСОБА_5 , донька ОСОБА_4 (т.1 арк.151).

Відповідно до даних, які містяться у довідці про доходи №27 від 29.09.2022р. та у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 у період 1996 рік - вересень 2002р. працював на ВП ЗМЗ ім. Омельченка ВІ АТ «Мотор Січ» та отримував дохід у вигляді заробітної плати (т.1 арк.152-156).

30.06.2021р. ОСОБА_1 підписав та подав страховику заяву-приєднання до публічного договору-оферти щодо добровільного медичного страхування (безперервного страхування здоров`я) та страхування від нещасних випадків «Захист Мотор Січ», де зазначив своєю адресою: АДРЕСА_2 (т.2 арк.63).

Згідно з даними Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11.04.2023р. вих.№91-16483/18/23, за період з 01.01.2018р. по 14.00 год. 11.04.2023р., ОСОБА_5 виїхала за межі України 13.08.2018р. та повернулась в Україну 02.11.2018р., в подальшому виїхала за межі України 19.05.2019р. Іншої інформації немає (т.2 арк.61).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 мати позивача, пояснила, що у 2002 році її син ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_5 разом купили квартиру в будинку АДРЕСА_3 , щоб проживати там сім`єю. До цього ОСОБА_1 весь час працював, відкладав весь час гроші, невістка була у декреті, але вона з сестрою продали квартиру батьків та теж отримали певні кошти. За скільки купили квартиру не пам`ятає. Після цього сторони почали проживати у вказаній квартирі разом, вели спільне господарство. У 2017 році подружжя розлучилось через суд, оскільки відповідачці потрібно було отримати якісь кошти за місцем роботи, а одруженим таких коштів не давали. Проте, сторони продовжили проживати разом у придбаній ними квартирі. Потім відповідачка поїхала за кордон, а позивач залишився проживати у квартирі з донькою. У квітні 2021 року їй зателефонувала онука ОСОБА_13 донька позивача та повідомила, що її батько тепер буде жити разом з нею. Потім прийшов син та повідомив, що його донька змінила замки на вхідній двері квартири та більше його у квартиру не пускає.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що вона з 2009 року проживає у квартирі АДРЕСА_8 , була колегою позивача ОСОБА_1 та його сусідкою. Знала родину позивача. Позивач разом з дружиною та донькою мешкали у квартирі АДРЕСА_1 . Потім дружина позивача приблизно у 2018-2019 роках поїхала за кордон, а він залишився проживати у квартирі з донькою. Вона часто його бачила біля будинку, пам`ятає випадок як у 2021 році під час пожежі на 8-му поверсі допомагала йому переносити його собаку. У 2021 році, дату не пам`ятає, у теплу пору року, біля під`їзду зустріла позивача, його доньку з молодими людьми. Донька позивача повідомила йому, що він більше у квартирі мешкати не буде. Вона підписувала акт про те, що ОСОБА_1 до квітня 2021 року проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом з дружиною та донькою.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що знає позивача ОСОБА_1 понад 10 років, вони працюють з ним на одному підприємстві. З травня 2019 року вона стала його сусідкою, оскільки він мешкав у будинку, в який вона переїхала, а саме АДРЕСА_3 . Він проживав у квартирі поверхом нижче її квартири. У спірній квартирі він мешкав до весни 2021 року, потім через конфлікт з донькою, його виселили з вказаного помешкання. Відповідачку не знає та ніколи не бачила, але знала, що позивач одружений. Вона підписувала акт про те, що ОСОБА_1 проживав у вказаній квартирі до квітня 2021 року разом з дружиною та донькою, оскільки дружина позивача була на заробітках і на момент підписання цього акта вона вважала, що вони одна сім`я.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він проживає у квартирі АДРЕСА_9 з 1998 року. Знає позивача ОСОБА_1 з 2000-х років, коли він з дружиною та донькою стали проживати у квартирі АДРЕСА_7 цього ж будинку. Мешкали вони разом, а потім позивач пояснив, що його дружина поїхала на заробітки. Останній раз відповідачку бачив приблизно у 2019-2020р. Позивач проживав постійно у своїй квартирі до квітня-травня 2021 року, він його бачив кожного ранку, коли той вигулював свого собаку. Потім позивача не стало видно, а коли вони зустрілись, останній повідомив, що його вигнали з квартири, змінили замки та він проживає тепер у батьків. Він підписував акт про те, що ОСОБА_1 проживав у вказаній квартирі до квітня 2021 року разом з дружиною та донькою, оскільки про те, що сторони розлучились він не знав і вважав, що вони одна сім`я.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що відповідачка ОСОБА_5 є її подругою. Коли вони разом з 2011 року по 2013 рік працювали в магазині, відповідачка була заміжня, а у 2017 році вона розірвала шлюб з позивачем, після чого приблизно через рік виїхала за кордон. Їй відомо, що після розірвання шлюбу відповідачка з чоловіком разом не мешкали. Вона була у квартирі відповідачки лише один раз, а саме у 2018 році, перед її від`їздом за кордон. Тоді вона приблизно 20 хвилин простояла на порозі у квартирі, але бачила, що чоловічих речей у квартирі немає. Ніякої собаки в квартирі не бачила. Адресу, поверх, під`їзд будинку, де мешкала відповідачка, не пам`ятає. Будинок схожий на гуртожиток.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що його колишня дружина ОСОБА_16 , яка померла у 2021 році, була подругою відповідачки ОСОБА_5 . Він відповідачку знає з 2015 року, остання часто приходила до них у гості, він теж часто бував у неї вдома у квартирі, яка розташована в будинку АДРЕСА_3 , але ніколи позивача ОСОБА_1 у квартирі не бачив. Йому відомо, що до 2017 року відповідачка була в зареєстрованому шлюбі, потім розлучилась, а у 2018 році виїхала за кордон на заробітки. З її слів йому відомо, що після розлучення, вона з чоловіком не мешкала. Приблизно у 2020 році або в 2021 році йому телефонувала донька відповідачки ОСОБА_4 , яка плакала та повідомила, що її батько ламає двері у квартиру, каже що це його дім, а вона його не пускає.

Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст.4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи справу, суд виходить з того, що відповідно до п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно із п.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Враховуючи те, що квартира АДРЕСА_1 , частка якої є предметом спору в цій справі, була придбана 27.06.2002р., тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України, під час вирішення питання про набуття права власності на зазначену квартиру, суд вважає необхідним застосувати норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України «Про власність» від 07.02.1991 №697-XII (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 № 2006-VII.

За змістом ст.86, 128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Згідно з ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з ст.24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Крім того, при вирішенні спору в частині поділу спільного сумісного майна сторін як подружжя, враховуючи, що цей спір виник після 01.01.2004р., суд вважає необхідним застосувати норми ЦК України 2003р. та СК України 2003р.

Так, згідно з ст.69-71 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

З`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позов ОСОБА_1 обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Суд виходить з того, що за загальними засадами регулювання сімейних відносин шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, що включає в себе їх рівність і у майнових відносинах. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У сімейному законодавстві як на час придбання спірної квартири (27.06.2002р.) діяла, так і на даний час діє презумпція спільності майна подружжя, в силу якої набуте за час шлюбу майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що один із них не мав самостійного заробітку (доходу).

Спростувати цю презумпцію може той із подружжя, який оспорює поширення правового режиму спільності майна на певний об`єкт, надавши відповідні докази, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Так, суд вважає встановленим та доведеним, що придбана відповідачкою ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 27.06.2002р. 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку вона оформила на себе, є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана у період зареєстрованого шлюбу сторін та в інтересах родини.

Саме по собі укладання та підписання договору ОСОБА_5 про купівлю 1/3 частки квартири на своє ім`я у період шлюбу, не спростовує презумпцію належності її до спільної сумісної власності сторін.

За змістом договору купівлі-продажу від 27.06.2002р. в ньому не зазначено, що 1/3 частка квартири придбана за особисті грошові кошти ОСОБА_5 , а тому у її особисту власність.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна частка квартири була придбана відповідачкою за рахунок її особистих заощаджень, суду не надано та таких обставин судом не встановлено.

При цьому судом встановлено, що на момент придбання спірної частки квартири сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство і мали спільний бюджет. Квартира була придбана з метою покращення житлових умов їх сім`ї. З моменту придбання та до моменту припинення шлюбних відносин між сторонами квартира використовувалась саме для спільного проживання їх сім`ї, позивач ОСОБА_1 проживав у вказаній квартирі і після припинення шлюбних відносин сторін, а саме до квітня 2021 року, жодних договорів про визначення порядку користування квартирою в цілому або 1/3 часткою квартири між сторонами не укладалось.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , не довіряти яким у суду немає підстав, оскільки вони є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом письмовими доказами, у тому числі, в частині проживання позивача у квартирі з актом про фактичне проживання від 20.10.2022р., який складено мешканцями будинку АДРЕСА_3 : ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Доказів, які б спростовували дані обставини, відповідачкою та третьою особою суду не надано.

Те, що у вищевказаному акті міститься інформація про те, що у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 мешкав з червня 2002 року по квітень 2021 року, а разом з ним мешкали члени його сім`ї: дружина ОСОБА_5 , донька ОСОБА_4 , в той час коли відповідачка ОСОБА_5 у період з серпня 2018 року по листопад 2018 року, та з травня 2019 року по день розгляду справи фактично проживала за кордоном, не спростовують факту проживання у зазначений період у вказаній квартирі позивача ОСОБА_1 . Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , в цій частині пояснили, що на час підписання акту вважали, що фактично зазначені в акті особи були однією сім`єю, тому можуть бути зазначені в акті.

Покази свідків зі сторони відповідача - ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були допитані під час судового розгляду, не спростовують встановлених судом обставин.

Зокрема, покази свідка ОСОБА_14 про те, що вона була у квартирі, в якій мешкала її подруга відповідачка ОСОБА_5 лише один раз у 2018 році (перед від`їздом відповідачки за кордон) та з порогу квартири не бачила там чоловічих речей, не спростовують факт проживання позивача ОСОБА_1 у квартирі, у тому числі після розірвання шлюбу між сторонами.

Покази свідка ОСОБА_15 про те, що як до, так і після розірвання шлюбу сторін, коли він приходив до спірної квартири, не бачив там позивача ОСОБА_1 , теж не спростовують факт проживання позивача ОСОБА_1 у квартирі, у тому числі до квітня 2021 року. Більш того, вказаний свідок повідомив, що у 2020 році або у 2021 році йому телефонувала донька сторін ОСОБА_4 , яка повідомляла про те, що її батько ОСОБА_1 має намір потрапити до квартири та казав, що це його дім, а вона його не пускає.

Про те, що сторони після розірвання шлюбу проживають окремо свідкам ОСОБА_14 та ОСОБА_15 відомо зі слів відповідачки. Інших доказів, які б підтверджували дані обставини відповідачкою та третьою особою суду не надано.

Також вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд враховує, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Отже, суд вважає 1/3 частку спірної квартири спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_17 , оскільки, як вже зазначалось вище, вона була придбана ними в період зареєстрованого шлюбу, коли сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, квартира придбана за спільним рішенням сторін та в інтересах сім`ї, і саме з цією метою використовувалась ними з моменту придбання і до моменту припинення шлюбних відносин між сторонами, а також відповідачем до квітня 2021 року. Інші 2/3 частини спірної квартири придбані у власність ОСОБА_4 та не є предметом даного спору.

Також суд вважає, що 1/3 частка спірної квартири належить сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні, передбачених ч.2,3 ст.70 СК України, суд не встановив.

Також суд виходить з того, що квартира є неподільною, позивач вимог про отримання грошової компенсації замість своєї частки не заявляє. Тому, розглядаючи справу відповідно до ст.13 ЦПК України в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність визнання за позивачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 ідеальну частку від 1/3 частки спірної квартири, що становить 1/6 частку квартири.

Щодо доводів представника відповідачки про пропуск позивачем строку позовної давності з посиланням на те, що з шлюб між сторонами розірвано рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 17.04.2017р., яке набрало законної сили 04.05.2017р., а позивач звернувся до суду у грудні 2021 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ст.257 та ч.3 ст.267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.252-255 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, слід враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Отже, посилання представника відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту розірвання шлюбу між сторонами суперечить нормам ч.1 ст. 261 ЦК України, ч.2 ст.72 СК України.

Як встановлено судом, шлюб між сторонами розірвано на підставі судового рішення від 21.04.2017р. (набрало законної сили 04.05.2017р.), позивач проживав в спірній квартирі до квітня 2021 року, до суду з вказаним позовом позивач звернувся 07.12.2021р.

В той же час, неподання позову про поділ спільної частки квартири до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення його права на це майно, оформлене за ОСОБА_5 , не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Спір між сторонами щодо поділу частки квартири виник у квітні 2021 року, оскільки з цього часу відповідачка заперечує його право власності на зазначене нерухоме майно, зі сторони відповідачки та третьої особи почались чинитись перешкоди позивачу у користуванні спірним помешканням.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020р. на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та діяв на час звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, суд не погоджується з доводами представника відповідачки про необхідність відмови в задоволенні позову через пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки прийшов до висновку про дотримання позивачем позовної давності на звернення до суду з цим позовом.

На підставі вищевикладеного, позов слід задовольнити повністю.

Крім того, згідно ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн.

Керуючись ст.15,16 ЦК України, ст.60,61,65,69-71 СК України, ст.86,128 ЦК УРСР 1963 року, ст.16 Закону України «Про власність» №697-XII від 07.02.1991р., ст.22-24 Кодексу про шлюб та сім`ю №2006-VII від 20.06.1969р., ст.60,61,65,69-71,72 СК України, ст.2,4,5,12,13,76-82, 89,141,259,263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_10 ) до ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), третя особа: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), про поділ майна подружжя - задовольнити повністю.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_10 ) право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_10 ) понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01 вересня 2023 року.

Суддя М.В. Сидорова