ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5037/22Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/51/23 Доповідач - Гірський Б.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2023 р.м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Бершадська Г. В., Хома М. В.,

за участю секретаря - Жук В.М.

адвоката Гусєва П.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції заяву ОСОБА_1 про відмову від позову в цивільній справі №607/5037/22 за апеляційними скаргами Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 вересня 2022 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України в користь ОСОБА_1 59 767 грн. 07 коп, в т.ч.: 20 052,88 грн. пені; 36195,21 грн.інфляційних витрат та 3518,98 грн. три проценти річних.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України в користь ОСОБА_1 992,40 грн. сплаченого судового збору.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2022 року стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України в користь ОСОБА_1 9 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 02 вересня 2022 року Моторне (транспортне) страхове бюро України подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Крім того, Моторне (транспортне) страхове бюро України оскаржило в апеляційному порядку додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2022 року.

25.08.2023 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду заяву в якій просить прийняти його відмову від позову, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.09.2022 року визнати нечинним, посилаючись на формування Великою Палатою Верховного Суду нового правового висновку у справі №910/16820/21 та відступу від попередніх висновків, якими керувався позивач при подачі позову.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника цивільного процесу, дослідивши матеріали справи та заяву про відмову від позову, суд апеляційної інстанції вважає, що заяву слід задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Пунктом 1 ч.2 ст.49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно із ч.1-3 та ч.5 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до положень ст.373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам ст.ст.206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Пунктом 4 ч.1 ст.255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Підстав для відхилення заяви про відмову від позову та неприйняття такої відмови судом апеляційної інстанції не встановлено.

Наслідки відмови від позову, передбачені ст.256 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає позивачу відомі, оскільки його інтереси представляв в суді професійний адвокат, який і подав від його імені відповідну заяву.

Подання заяви про відмову від позову є реалізацією позивачем його диспозитивних прав, передбачених нормами ЦПК України (постанова Верховного Суду від 20.10.2020 року в справі №2-2394/2009).

Отже, враховуючи що відмова від позову є правом позивача, у суду відсутні підстави не прийняти відмову позивача від позову, а тому апеляційний суд вважає за можливе прийняти відмову ОСОБА_1 від позову про стягнення заборгованості, у зв`язку з чим рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 вересня 2022 року та додаткове рішення Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 20 вересня 2022 року, як похідне від основного, належить визнати нечинними, а провадження у справі закрити.

Відповідно до ч. 2 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

Виходячи з структури побудови статті 142 ЦПК України, суд повинен повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, у разі відмови позивача від позову до початку розгляду справи по суті; у разі відмови від позову на стадії перегляду рішення в апеляційному порядку, суд повинен повернути скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної скарги...

Разом з тим частиною 3 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Оскільки позивач не підтримує своїх вимог не унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, а з інших підстав, відповідач подав заяву про стягнення з позивача понесених витрат: сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги та витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі №908/299/18.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21).

Разом із цим, позивач ОСОБА_1 не подавав до суду заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, які відповідач просив з нього стягнути.

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

З урахуванням наведеного та конкретних обставин справи, відсутності заперечень позивача щодо розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн. підлягає до задоволення.

Крім того, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що з позивача слід стягнути в користь відповідача 50 % судового збору, сплаченого ним при поданні апеляційної скарги, а другу частину сплаченого судового збору слід стягнути з державного бюджету, відповідно до ч.2 ст. 142 ЦПК України.

Таким чином, заява відповідача про стягнення з позивача всіх понесених судових витрат підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 142, 206, 255, 256, 373 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про відмову від позову - задовольнити.

Прийняти відмову ОСОБА_1 від вимог у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення заборгованості.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 вересня 2022 року та додаткове рішення Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 20 вересня 2022 року визнати нечинними.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення заборгованості - закрити.

Зобов`язати головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області повернути Моторному (транспортному) страховому бюро України (м.Київ, Русанівський бульвар, буд.8, ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні апеляційної скарги, що становить 744 гривень 30 коп., який внесено згідно платіжного доручення №9807314 від 20.10.2022 року, рахунок отримувача UA0019751, отримувач ГУК у Терн.обл. (тг м.Тернопіль); код отримувача 37977599, МФО отримувача 899998, банк отримувача Казначейство України (ел. адм. Подат.).

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (м. Київ, Русанівський бульвар, буд.8, ) 50 відсотків судового збору, сплаченого ними при поданні апеляційної скарги, що становить 744 гривень 30 коп. та 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її постановлення.

Повний текст ухвали складно 04 вересня 2023 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Бершадська Г.В.

Хома М.В.