ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7224/23 Справа № 216/4250/23 Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Гладиш К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №216/4250/23 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 липня 2023 року, постановлену у складі судді Кузнецова Р.О., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису стосовно кривдника.

В обґрунтування заяви зазначила, що перебуває на пенсії та продовжує працювати, проживає разом зі своїм сином ОСОБА_2 ЇЇ син має наркотичну залежність, раніше судимий, офіційно непрацевлаштований та систематично чинить психологічне та економічне домашнє насильство щодо заявника, з приводу чого заявник неодноразово зверталася до поліції та, на жаль, всі притягання ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не змінили його поведінки. Через систематичне вчинення психологічного насильства, відносно нього було відкрито кримінальне провадження за №0000334 від 21.02.2023 за ст.126-1 ККУ та вручено обвинувальний акт. На теперішній час дане кримінальне провадження перебуває на розгляді у Центрально-Міському районному суді м.Кривого Рогу справа №216/2594/23. І хоча свою провину та обставини вчинення домашнього насильства щодо заявника заінтересована особа визнає, однак жодних дій щодо зміни своєї поведінки, лікування від наркотичної залежності і припинення подальшого повсякчасного вчинення психологічного домашнього насильства, заінтересована особа так і не зробив. З метою запобігання продовження чи повторного вчинення психологічного домашнього насильства зацікавленою особою, з метою недопущення настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, заявник звернулася за захистом до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника ОСОБА_2 .

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 липня 2023 року, в якій ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 липня 2023 року виправлено описку, відмовлено у відкритті провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для відкриття провадження у справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано вимоги ч.6 ст.194 КПК України відповідно до яких, обмежувальні заходи у межах кримінального провадження застосовуються судом лише на стадії призначення покарання, тобто під час розгляду наявного кримінального провадження, заявниця, як потерпіла особа, залишається незахищеною від кривдника, який продовжує мешкати в одній квартирі з заявницею.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не зявились, були повідомлені про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у провадженні Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження з обвинувальним актом, внесене в ЄРДР за №0000334 від 21.02.2023 (справа №216/2594/23) відносно обвинуваченого ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ст.126-1 КК України. Потерпілою в даній справі є заявник ОСОБА_1 , заінтересована особа - є обвинуваченим.

Одночасно з цим заявник звернулась до Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області із вказаною заявою в порядку окремого провадження, в якій просить видати відносно заінтересованої особи (обвинуваченого ОСОБА_2 ) обмежувальний припис та застосувати до кривдника обмежувальні заходи, передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що порядок застосування обмежувальних заходів щодо особи-кривдника повинен визначатися КК та КПК України, ч.10 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки зверненню до суду із заявою про видачу обмежувального припису в порядку цивільного судочинства передувало порушення кримінального провадження відносно особи-кривдника, який на теперішній час обвинувачується у вчиненні злочину, пов`язаного з домашнім насильством, тому справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 3, 5-8 частини першої статті 1 Закону №2229-VIII домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються.

Кривдник - це особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі, а особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно пункту 14 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

У частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження (чи повторного) вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII).

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України визначено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється на колишнє подружжя незалежно від факту спільного проживання (пункт 2 частини другої статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Визначення конкретних видів, передбачених частиною другою статті 26 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку на який видається обмежувальний припис належить до компетенції суду.

Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України (згідно із частиною восьмою статті 26 Закону «Про запобігання домашньому насильству»).

У разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства, перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України (частина десята статті 26 Закону «Про запобігання домашньому насильству»).

Згідно із статтею 91-1 КК України суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми.

На підставі частини шостої статті 194 Кримінального процесуального кодексу від 13 квітня 2012 року №4651-VI (в редакції, чинній на момент вчинення відповідних процесуальних дій, далі - КПК України) в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, крім обов`язків, передбачених частиною п`ятою цієї статті, суд може застосувати до особи, яка підозрюється у вчиненні такого кримінального правопорушення, один або декілька таких обмежувальних заходів: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку із роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження лікування від алкогольної, наркотичної або іншої залежності, від хвороб, що становлять небезпеку для оточуючих, направлення для проходження програми для кривдників.

Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом (частини перша та друга статті 17 КПК України).

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №756/3859/19 (провадження №61-11564св19) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Верховний Суд погодився з тим, що у справі наявний тривалий конфлікт між сторонами, але обставини справи не вказують на необхідність застосування обмежувального припису. У цій справі також встановлено факт звернення заявниці з заявою до правоохоронних органів, на підставі якої у ЄРДР було зареєстроване відкрите кримінальне провадження.

За висновками Верховного Суду викладеними у справі №570/2528/20, саме по собі звернення заявника до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину та висновок лікарської консультативної комісії не свідчать про доведеність вини заінтересованої особи у вчиненні протиправних дій щодо заявниці, яка подала заяву про видачу обмежуючого припису. Верховний Суд у своїй постанові від 24 лютого 2021 року, погодившись з тим, що сам факт звернення до правоохоронних органів не свідчить про вчинення домашнього насильства, все ж вказав, що суди попередніх інстанцій не з`ясували який статус заінтересована особа мала у відкритому кримінальному провадженні, чи було повідомлено цій особі про підозру у вчиненні відповідного кримінального правопорушення та на якій стадії перебуває розгляд кримінальної справи. При цьому Верховний Суд акцентував увагу на частині десятій статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству в її взаємодії із статтею 194 КПК України та 91-1 КК України, вказуючи на те, що суди не дослідили чи були реалізовані зазначені статті КПК України та КК України в рамках кримінального провадження, на яке посилалась заявниця.

На зазначену взаємодію частини десятої статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству та статей 194 КПК України та 91-1 КК України звернув увагу Верховний Суд й у своїй постанові від 14 липня 2021 року у справі № 646/3036/20. Погоджуючись з судами попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, попри наявність факту звернення заявниці із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо неї та відкриття кримінального провадження з цього питання, Верховний Суд, крім іншого, аргументував своє рішення тим, що якщо за заявою заявниці порушені кримінальні провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства, то передбачені частиною шостою статті 194 КПК України та/або статтею 91-1 КК України заходи тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні такого кримінального правопорушення або визнана винною у його вчиненні, у разі встановлення підстав для їх застосування, можуть бути застосовані судом або слідчим суддею в межах відповідних кримінальних проваджень.

Відповідно до преамбули Закону України «Про запобігання домашньому насильству» його мета саме у запобіганні та протидії домашньому насильству. При цьому важливою є і встановлена послідовність двох зазначених завдань. Обмежувальний припис визначений у цьому законі як один з інструментів досягнення відповідних завдань. Його реалізація передбачена як в межах ЦПК України (частина восьма статті 26 цього Закону), так і в межах КПК України (частина десята статті 26 цього Закону). Обмежувальний припис, передбачений КПК України є інструментом додаткового захисту постраждалого учасника кримінального провадження, завдання якого відповідно до статті 2 КПК України є значно ширшими, а кінцева мета - не тимчасовий захід перестороги, а вирішення питання відповідальності винної особи. Тобто в межах кримінального провадження обмежувальний припис визначений лише як супутній інструмент захисту права - кінцевим завданням судового процесу, в межах якого він може бути застосований, є покарання винної особи. Метою ж реалізації обмежувального припису в межах ЦПК України є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. Це відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2019 року по справі №756/3859/19.

У зв`язку з цим застосування такого інструмента як обмежувальний припис у цивільному процесі не вирішує завдання кримінального процесу, пов`язаного із покаранням кривдника. Разом з тим, застосування обмежувального припису як відповідного інструмента в межах кримінального провадження здатне виконати роль, відведену йому Законом про запобігання домашньому насильству. Тому у разі застосування цього інструмента в межах кримінального провадження відсутня необхідність для його застосування в межах цивільного провадження. Водночас стаття 194 КПК України та стаття 91-1 КК України не виключають за своїм змістом застосування частини восьмої статті 26 Закону України «Про запобігання домашньому насильству», тому застосування інституту обмежуючого припису не може бути обмежене межами кримінального провадження, КК України та КПК України. Тобто, постраждала особа може ініціювати застосування цього інструмента в одній з юрисдикцій на свій власний розсуд. Якщо обмежувальний припис не застосований в межах кримінального провадження, то він може бути застосований в межах ЦПК України як тимчасовий захід, який виконує захисну та запобіжну функцію. Доказування в обох випадках має відбуватись відповідно до вимог профільного процесуального кодексу.

Отже, відповідний обмежуючий припис на підставі ЦПК України та на підставі КПК України може застосовуватись окремо та самостійно, однак паралельне їх застосування не можна вважати процесуально обґрунтованим (необхідно уникати збігу змістів застосованих обмежуючих приписів у двох юрисдикціях). Саме задля усунення паралельного застосування обмежувального припису Верховний Суд вказував у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 на необхідність досліджувати судами за наявності відкритого кримінального провадження з приводу злочину, пов`язаного із домашнім насильством, факт застосування статті 194 КПК України та статті 91 КК України при вирішенні питання застосування статті 26 Закону України «Про запобігання домашньому насильству».

Однак, враховуючи зазначене та в силу особливостей, передбачених частинами першою та другою статті 17 КПК України, кримінальний процес має певну відмінність у меті та предметі доказування у порівнянні з цивільним процесом, зокрема, в контексті застосування обмежувального припису. У випадку застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення. Метою та предметом доказування у кримінальній справі щодо злочину, пов`язаного із домашнім насильством, є доведення факту вчинення цього злочину та встановлення, поза розумним сумнівом, вини кривдника у ньому (складу злочину), оскільки основною метою є охорона прав і свобод постраждалої особи від злочину та запобігання злочину через покарання кривдника, а не тимчасовий захист постраждалої особи від ймовірного повторення домашнього насильства. Тому обставини, встановлені в межах цивільного процесу, та сам факт застосування обмежуючого припису згідно із процедурою ЦПК України не можуть мати вирішального значення для відповідного кримінального провадження.

Разом з тим, обставини, встановлені у межах кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного із домашнім насильством, які мають значення для вирішення питання про застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу, якщо це питання не вирішене у межах відповідного кримінального процесу, можуть бути враховані цивільним судом відповідно до умов ЦПК України.

Висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 про те, що лише сам факт звернення до компетентних органів з заявою про вчинення домашнього насильства та відкриття кримінального провадження з цього питання не означають доведеність вчинення домашнього насильства є обґрунтованим відповідно до умов доведення винуватості особи, передбачених КПК України. Однак помилковим є тлумачення цього висновку з тієї точки зору, що лише наявність повідомлення підозри у факті вчинення домашнього насильства як кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акту або вирок кримінального суду є єдиними належними доказами вчинення домашнього насильства у вирішенні питання застосування обмежувального припису в межах ЦПК України. Сама по собі відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких, має оцінюватись цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису (що було зроблено у справі №753/23624/18 відповідно до постанови від 27 листопада 2019 року). Саме це мав на увазі Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2020 року у справі №404/5203/19.

Як вбачається з матеріалів справи у провадженні Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження з обвинувальним актом, внесене в ЄРДР за №0000334 від 21.02.2023 (справа №216/2594/23) відносно обвинуваченого ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ст.126-1 КК України,

Відповідно до обвинувального акту, потерпілою є заявник ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання і відмовляючи у відкритті провадження суд не мав даних щодо застосування обмежувального припису у відкритому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_2 , а враховуючи вищенаведене, при відсутності застосування такого припису у кримінальному провадженні, він може буди застосований у порядку ЦПК України. Між тим дане питання можливо об`єктивно вирішити в ході розгляду справи по суті.

Вищезазначене не було враховано судом першої інстанції, у зв`язку з чим, суд дійшов помилкового висновку щодо неможливості розгляду справи порядку цивільного судочинства та відмовив у відкритті провадження.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2023 року скасувати. Справу направити для продовження розгляду до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена вкасаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: