Справа № 752/3762/19
Провадження № 2/752/287/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
11.05.2023 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:
головуючого - судді Колдіної О.О.
з участю секретаря - Ящука Д.О.,
провівши заочний розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та визнання права власності,
позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , відповідно до якого просила визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.08.1997 року між сторонами було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народились діти. Рішенням Бердянського районного суду Запорізької області від 23.12.2008 року, шлюб між сторонами було розірвано. За час спільного проживання, як стверджує позивач, у спільну власність подружжя було набуто майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , за програмою молодіжного кредитування. Вказує, що усі документи на квартиру знаходяться у відповідача і їй не відомо чи виплатив відповідач кредит і чи зареєстрував право власності на спірний об`єкт нерухомості.
Також позивач зазначає, що квартира за умовами кредитування надавалась не особисто відповідачу, а молодій сім`ї в складі подружжя.
Позивач посилається на те, що відповідач не визнає прав позивача на частину квартири, вимагає виселення, має намір реалізувати квартиру, в зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду та просить суд визнати за нею право власності на частину квартири, що була придбана у шлюбі.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Шкірая М.І. від 22.02.2019 року відкрито провадження у справі.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2020 року справу передано на розгляд судді Голосіївського районного суду міста Києва Колдіної О.О.
18.06.2020 року на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва Колдіної О.О. було прийнято справу до свого провадження. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2020 року витребувано у відповідача та Регіонального відділення у м. Києві Державного фонду сприяння молодіжному будівництву докази за заявою позивача.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.
03.11.2022 року суд повернувся до стадії підготовчого провадження. Позивачем була подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просить суд визнати за нею майнові права на об`єкт нерухомості - частину квартири АДРЕСА_1 .
16.01.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.
Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї.
Позивачем подана заява про розгляд справи у її відсутність та ухвалення заочного рішення.
Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про місце і час слухання справи повідомлявся судом належним чином за місцем реєстрації.
На підставі ст.ст.128, 130 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про місце і час судового розгляду.
Відповідно до ст.280 ЦПК України та на підставі заяви позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 01.08.1997 року між сторонами було зареєстровано шлюб у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів в м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї , актовий запис 832.
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23.12.2008 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказані обставини встановлені у заочному рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 20.06.2010 року у справі №2-983.

В матеріалах справи наявний договір №32/20 від 26.10.2004 року, укладений між Регіональним відділенням в м. Києві Державного фонду сприяння молодіжному будівництву, ОСОБА_2 , як позичальником, та ТОВ ТМО «Ліко-Холдинг», відповідно до якого фонд вносить інвестиції у будівництво квартири АДРЕСА_2 коштами позичальника, а організація зобов`язується побудувати та передати квартиру згідно положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам під будівництво (реконструкцію) і придбання житла. Відповідно до пункту 4 розрахунок за квартиру здійснюється банком-агентом з рахунку та коштами позичальника за розпорядженням фонду шляхом перерахування на розрахунковий рахунок організації 100% вартості квартири, згідно з графіком фінансування.

Також в матеріалах справи наявна кредитна угода №43 від 29.10.2004 року укладена між Регіональним відділенням в м. Києві Державного фонду сприяння молодіжному будівництву та сім`єю в особі ОСОБА_2 , відповідно до якої фонд від імені держави надає позичальнику прямий адресний (цільовий) кредит у су 166 688,00 грн терміном повернення 30 років. Кредит надається на будівництво житла за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до листа Іпотечного центру в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» від 19.01.2022 року №111/10, відповідно до кредитної угоди №43 від 29.10.1004 року, укладеної з ОСОБА_2 , сума наданого кредиту становить 166 688,00 грн. Згідно п.2.9. кредитної угоди, погашення кредиту здійснюється позичальником починаючи з дати реєстрації свідоцтва про право власності на збудоване житло. На цей час свідоцтво про право власності позичальником ОСОБА_2 надано не було, отже погашення кредиту ним не було розпочато, заборгованість відсутня. Центром не проводилась робота щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитною угодою №43 від 29.10.2021 року, в зв`язку з ненаданням позичальником свідоцтва про право власності на квартиру.

В матеріалах справи наявна анкета сім`ї від 10.02.1998 року з якої вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є сім`єю. Також наявна заява відповідача від 22.10.2004 року про надання пільгового кредиту на будівництво 3 кімнатної квартири для сім?ї у складі 4 осіб.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ч.1 ст.177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ст.190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до ст.311 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зазначеними нормами встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб.

Таким чином саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Судом встановлено, що в період шлюбу між сторонами були перераховані кошти на будівництво об`єкту інвестування - квартири АДРЕСА_1 .

Однак, після здачі об`єкта будівництва в експлуатацію, відповідач не реалізував свої права як інвестор, та не зареєстрував у визначений законом спосіб право власності на зазначену квартиру.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) зазначено, що захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Під майновим правом слід розуміти "право очікування", що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто, майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна.

Така позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-265цс16).

Оскільки право власності на об`єкт інвестування не зареєстровано, однак такий об`єкт збудовано та виконано умови договору інвестування, і інвестування об`єкту відбувалось в період перебування сторін у шлюбі, останні набули право власності на майнові права на кв. АДРЕСА_1 .

З урахуванням викладеного, враховуючи принцип рівності часток подружжя у спільному майні, позивачу належить на праві власності частина майнових прав на кв. АДРЕСА_1 , в зв`язку з чим вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст.4, 5, 77, 81, 141, 263-265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) майнові права на об`єкт нерухомості - частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ) судовий збір в розмірі 1600 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, на підставі заяви відповідача про перегляд заочного рішення.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя