КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/55/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 серпня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області в складі судді Ковбеля М.М., ухвалене в м. Васильків 19 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Васильківської міської ради Київської області, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати за нею право власності на земельну ділянку пл. 0,1000 га., кадастровий номер :10:009:0102, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Позов мотивувала тим, що 08 червня 2017 року був укладений договір про поділ нерухомого майна між нею та ОСОБА_3 , їй належить частини житлового будинку в АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 - частина вказаного будинку і відповідних господарських будівель і споруд. В результаті поділу спільного майна право спільної часткової власності у сторін припинилось і жодних матеріальних претензій сторони одна до одної не мають. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 19 серпня 2017 року житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості був внесений до реєстру та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 і належить в розмірі частки 1, форма власності приватна, власником якого є ОСОБА_1

10 травня 2017 року було виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , в якому встановлено, які приміщення знаходяться в будинку і які господарські споруди розташовані на земельній ділянці.

Васильківська міська рада рішенням від 02 лютого 2018 року надала дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку ОСОБА_1 орієнтовною площею 0,1000 га., пунктом 4 цього рішення зобов`язано подати відповідну технічну документацію на затвердження сесії Васильківської міської ради з метою оформлення та видачі правовстановлюючого документу. 15 березня 2018 року відповідно до договору на виконання робіт по розробці технічної документації із землеустрою, документація розроблена ТОВ «Земельний кадастр», акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 15 березня 2018 року підписаний в присутності виконавця робіт ТОВ «Земельний кадастр», власником-землекористувачем ОСОБА_1 , користувачами суміжних земельних ділянок та представником Васильківської міської ради, земельній ділянці, площею 0,1000 га., присвоєно кадастровий номер :10:009:0102.

Однак, згідно відповідей Васильківської міської ради за 2019 рік, за результатами голосування питання не набрало потрібної кількості голосів і рішення не було прийнято. Позивач впродовж року неодноразово зверталась до голови Васильківської міської ради, Васильківська міська рада не спроможна вирішити дане питання, оскільки колишня співвласниця житлового будинку ОСОБА_3 не має можливості проходу до сараю, який знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_1 , який належить ОСОБА_3 , яким вона користується разом з ОСОБА_1 .

Вказувала, що відповідач своїми діями та бездіяльністю порушує права власника ОСОБА_1 та ст. 41 Конституції України, згідно з якою кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що судом порушено вимоги ст. 377 ЦК України щодо набуття права на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлі або споруду, що розміщені на ній.

Посилалася на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16 про те, що перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, а також на відповідне положення в постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року в справі № 127/10011/18.

Не погоджувалась з висновками про передчасність вимог про визнання права власності на земельну ділянку, враховуючи, що протягом пленарного 2019 року рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки Васильківською міською радою не приймалось, хоча земельній ділянці вже присвоєно кадастровий номер, визначено площу 0,1000 га., на якій розташовано жилий будинок з господарськими спорудами, належний ОСОБА_1 , і її право на приватизацію відповідно до чинного законодавства порушено.

Вважала, що суд першої інстанції всупереч ч. 4 ст. 41 Конституції України протиправно позбавив ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, не визнавши за нею цього права.

Вказувала, що суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року в справі № 755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року в справі № 755/1750/19.

Від відповідача Васильківської міської ради Київської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, направлений засобами поштового зв`язку 11 липня 2023 року з пропуском встановленого апеляційним судом строку на один день, та заявлено клопотання про продовження цього строку, обґрунтоване тим, що копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги відповідач отримав лише 07 липня 2023 року і не мав достатньо часу для підготовки відзиву.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Таким чином, оскільки наведені відповідачем причини пропуску строку для подання відзиву на апеляційну скаргу є обґрунтованими, апеляційний суд продовжує Васильківській міській раді Київської області строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на зміст ст. 12, 116, 118, 79-1 ЗК України, ст. 50 Закону України «Про землеустрій».

Вказував, що судом встановлено і позивач в апеляційній скарзі не заперечує, що Васильківська міська рада рішенням від 02 лютого 2018 року надала ОСОБА_1 дозвіл (згоду) на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1000 га. У дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження. Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Отже, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власнику земельної ділянки здійснити певні дії, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет використання земельної ділянки, і наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати у власність в майбутньому. Зі змісту позову вбачається, що на підставі проекту землеустрою сформована земельна ділянка з кадастровим номером, форма власності вказаної ділянки у витягу з ДЗК зазначена як комунальна.

Наголошував, що згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 380/624/16-ц рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Звертав увагу, що в межах предмету позову ОСОБА_1 не оскаржено рішень або дій Васильківської міської ради.

Вважав, що з огляду на вищевикладене позивачем невірно обрано спосіб захисту, а її вимоги про визнання права власності на земельну ділянку є передчасними та необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про визнання права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :10:009:0102 розташована за адресою АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку перебуває в комунальній власності відповідача, а позивач у спосіб, передбачений ст. 328 ЦК України, спірну земельну ділянку у власність не набула.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, 08 червня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір про поділ нерухомого майна, предметом договору є житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами у АДРЕСА_1 , зазначений в плані під літ. «А», житловою площею 41,5 кв.м., загальною площею 76,0 кв.м., сарай «Б», сарай «В», гараж «Д», погріб «Г», колодязь питний № 1, огорожа № 2, ворота № 3, перебуває у спільній частковій власності, за умовами договору ОСОБА_1 набуває право власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомості - цілий житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 52,5 кв.м., сараю літ. «Б», гараж «В», № 1 криниця, № 2, 3 - огорожа, ОСОБА_3 набуває право власності на індивідуально визначений об`єкт нерухомості - цілий житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 23,5 кв.м., сараю літ. «Б», сарай «В», погріб «Г», № 1 - огорожа. В результаті поділу спільного майна право спільної часткової власності у сторін припиняється (а. с. 9).

16 серпня 2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесено запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності - договір про поділ нерухомого майна, серія та номер 1323, виданий 08 червня 2017 року, видавник Нещасна Т.М. , приватний нотаріус Васильківського міського нотаріального округу Київської області (а. с. 10).

10 травня 2017 року ФОП ОСОБА_5 виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 11 - 17).

Рішенням Васильківської міської ради Київської області від 02 лютого 2018 року надано дозвіл (згоду) на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, остаточну площу земельної ділянки встановити при розробці технічної документації, зобов`язано ОСОБА_1 розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) після укладання договору з землевпорядною організацією, яка має відповідну ліцензію на її виконання, технічну документацію із землеустрою подати на затвердження сесії Васильківської міської ради з метою оформлення та видачі документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку (а. с. 18).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 07 вересня 2018 року, земельна ділянка з кадастровим номером :10:009:0102 за адресою АДРЕСА_1 пл. 0,1000 га., цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), перебуває в комунальній власності (а. с. 19).

15 березня 2018 року ОСОБА_1 уклала договір на виконання робіт по розробці технічної документації із землеустрою з ТОВ «Земельний кадастр», на підставі якого виконавцем було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 22 - 39), 15 березня 2018 року складено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання (а. с. 36).

Листами Васильківської міської ради Київської області від 28 листопада 2019 року, 25 вересня 2019 року, 26 липня 2019 року, 10 травня 2019 року, 28 лютого 2019 року, 03 січня 2019 року повідомлено ОСОБА_1 , що її заяви вносились в перелік питань сесії, за результатами голосування питання не набрало потрібної кількості голосів, рішення не було прийнято (а. с. 40 - 45).

Листом міського голови Васильківської міської ради Київської області повідомлено ОСОБА_1 на її заяву від 14 лютого 2019 року стосовно розгляду узгоджувальною комісією по вирішенню земельних спорів у Васильківській міській раді спірного земельного питання, що по результатам виїзду комісії встановлено, що спірні питання виникли з приводу оформлення права власності земельної ділянки під домоволодінням ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 з урахуванням конфігурації в зв`язку з можливим перекриттям проходу ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до земельних ділянок, які не оформлені документально, але перебувають у її користуванні. Також під час виїзної комісії виявлено об`єкт нерухомого майна, підтвердження права власності на яких співкористувачами земельної ділянки не надано, а саме гараж. Зазначений об`єкт розташовано на території, яка знаходиться на завершальній стадії оформлення прав на земельну ділянку, а саме прийняття рішення Васильківською міською радою про передачу земельної ділянки у власність. Враховуючи вищевикладене, узгоджувальною комісією рекомендовано на правах добросусідства вирішити питання щодо можливості надання безперешкодного проходу до земельних ділянок, які знаходяться у користуванні ОСОБА_3 громадянкою ОСОБА_6 , після завершення процедури оформлення права власності на земельну ділянку з оформленням відповідних документів (а. с. 46).

Згідно витягу з регламенту Васильківської міської ради сьомого скликання, затвердженого рішенням 2 сесії Васильківської міської ради від 17 листопада 2015 року № 01-02-V, рішення ради приймається відкритим голосуванням більшістю голосів «за» від загального складу ради за винятком випадків, зазначених у регламенті. Проект рішення або пропозиція, які не отримали необхідної більшості голосів на підтримку, вважаються відхиленими. Таке відхилення проекту рішення заноситься до протоколу пленарного засідання як рішення ради (а. с. 91).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази, а саме копію технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , виготовленого 25 травня 2023 року станом на 12 травня 2023 року.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

В постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21) зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

За таких обставин, враховуючи, що поданий позивачем новий доказ не існував станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції і був виготовлений пізніше, апеляційний суд позбавлений можливості прийняти вказаний доказ та надати йому оцінку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній станом на момент набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Аналогічно, відповідно до ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній станом на момент набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. . Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений статтею 118 ЗК України.

Відповідно до ст. 118 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 цього Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. Разом з цим, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року у справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17.

Апеляційний суд також враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18), що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 23 червня 2023 року в справі № 160/6214/21 (адміністративне провадження № К/990/6158/23) роз`яснено, що передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок, а надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття в подальшому суб`єктом владних повноважень позитивного рішення щодо відведення земельної ділянки у власність, і аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 28 січня 2020 року у справі №2240/2962/18, від 28 лютого 2020 року у справі №806/3304/18, від 08 вересня 2020 року у справі № 812/1450/17, від 26 жовтня 2021 року у справі №160/5982/19 та від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19.

Відтак, встановивши в результаті повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів, досліджених судом першої інстанції окремо і у їх сукупності, що земельна ділянка з кадастровим номером :10:009:0102, розташована за адресою АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку перебуває в комунальній власності відповідача, відносно позивача не ухвалювалось рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки, яке є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку, і позивач у визначений законом спосіб спірну земельну ділянку у власність не набула, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для задоволення позову.

Так, матеріалами справи встановлено, що компетентним органом позивачу не відмовлено у наданні земельних ділянок, а повідомлено про те, що за результатами голосування її питання не набрало потрібної кількості голосів, рішення не було прийнято.

Позивач не оскаржувала дії або бездіяльність компетентного органу місцевого самоврядування, а відтак сама по собі її незгода з тривалістю розгляду питання про передачу їй у власність земельної ділянки не має правового значення, оскільки суд не може перебирати на себе питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у власність.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили порушення її прав, а обставини, посилаючись на які, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку, в тому числі відповідно до ст. 377 ЦК України, не свідчать про наявність передбачених законом підстав для визнання за нею права власності на цю земельну ділянку.

Апеляційний суд приймає до уваги, що наявність у особи права користування земельною ділянкою, на якою розміщений належний їй житловий будинок, не звільняє позивача від проходження передбаченої законом процедури приватизації земельної ділянки відповідно до ст. 118 ЗК України, яка фактично не була завершена, оскільки остаточного рішення компетентного органу місцевого самоврядування про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність позивачу або про відмову в такому затвердженні не приймалося.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16, Верховного Суду в постанові від 19 травня 2020 року в справі № 127/10011/18, від 03 квітня 2019 року в справі № 921/158/18 про те, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, оскільки судами в даних справах встановлювалися інші правовідносини, а спірні земельні ділянки не набувалися у власність на підставі ст. 118 ЗК України, як у справі, що переглядається.

У справі № 755/1750/19, постанова від 06 травня 2020 року, у справі № 509/513/16-ц, постанова від 28 березня 2018 року, та у справі № 755/1226/17-ц, постанова від 29 серпня 2018 року, на які позивач посилалася на аркуші 7 апеляційної скарги і правові висновки яких, на її думку, не були враховані судом першої інстанції, предметом позовів взагалі є розірвання договору довічного утримання, а отже наведені постанови не відповідають критерію застосування норм права у подібних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги, що впродовж розгляду справи судом з 2020 року було проведено лише п`ять судових засідань, а здебільшого засідання переносились в зв`язку з неявкою відповідача або відсутністю головуючого судді, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і не є передбаченою ст. 376 ЦПК України для скасування законного та обґрунтованого рішення.

Крім того, апеляційний суд враховує, що згідно довідки Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2021 року, розгляд справи відкладено в зв`язку з розпорядженням голови суду від 29 березня 2021 року № 07 про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на COVID-19 (а. с. 114), згідно довідки Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2022 року справу знято з розгляду в зв`язку з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та наказом голови суду від 02 березня 2022 року про призупинення розгляду справи у відкритих судових засіданнях до усунення обставин, які зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду в умовах воєнної агресії проти України (а. с. 140), 05 жовтня 2022 року судове засідання відкладено в зв`язку з неявкою всіх сторін (а. с. 144), згідно довідки Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2022 року в суді з 08:30 до 13:15 було відсутнє електропостачання та в зв`язку з цим відсутня можливість проводити судові засідання (а. с. 145).

Отже, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 31 серпня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.