РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/2114/18

Провадження № 2/293/15/2023

23 серпня 2023 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Збаражського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Крисюк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Черняхів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна, про визнання недійсним договору міни земельних ділянок, визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

І. СУТЬ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ

11.12.2018 до Черняхівського районного суду Житомирської області надійшов позов ОСОБА_1 , за змістом якого останній просить визнати договір міни земельних ділянок від 19.02.2010 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним, скасувати запис про реєстрацію права власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнати право власності на земельну ділянку кадастровий номер :03:000:0049.

В обгрунтування позову вказав, що 19.02.2010 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір міни земельними ділянками, за умовами якого він обміняв належну йому земельну ділянку призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3748 га кадастровий номер :03:000:0049, що знаходиться на території Селянщинської сільської ради Черняхівського району Житомирської області на належну ОСОБА_2 земельну ділянку призначену для ведення садівництва площею 0,1200 га кадастровий номер :04:000:0471, що знаходиться на території Іванківської сільської ради Андрушівського району Житомирської області.

Вищевказаний договір вважав недійсним з тих підстав, що відповідно до положень статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що у разі якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками,

земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного

сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Вказав, що укладаючи договір міни, він вважав, що отримає рівноцінну земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, однак, відповідач ввів його в оману, скориставшись його хворобою та передав йому у власність земельну ділянку для ведення садівництва. Вказав, що з дитинства має захворювання нервової системи та перебуває на обліку у лікаря психіатра (друга група інвалідності) і під час вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Крім того, як на підставу визнання договору міни недійсним позивач вказав, що договір міни укладений під час дії мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення. Відповідно до чинного на той час законодавства, право на отримання земельної ділянки у власність було передбачено, зокрема, шляхом приватизації земельних часток (паїв) сільськогосподарськими підприємствами для ведення сільського господарства та шляхом обміну земельними ділянками (паями) в період між проведенням зборів власників земельних часток (паїв) щодо розподілу земельних ділянок та видачею їх власникам державних актів на право власності на землю.

Про незаконність укладеного договору міни дізнався в серпні 2017 року, тому позивач вважав, що строк позовної давності на звернення із позовом до суду не пропустив.

ІІ. ПРОЦЕДУРА та ПОЗИЦІЇ СТОРІН

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2023 справа передана судді Збаражському О.М. для розгляду.

16.05.2023 ухвалою суду цивільна справа №293/2114/18 прийнята до провадження, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Судове засідання з розгляду справи по суті призначене на 05.07.2023.

Ухвалою від 05.07.2023, яка у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання, суд відклав судове засідання на 23.08.2023.

23.08.2023 позивач та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не прибули. 23.08.2023 до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Галагуза В.В. про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся встановленим порядком, що підтверджується даними, що містяться на офіційному сайті АТ "Укрпошта" за трекінгом відстеження поштового відправлення №121. 29.01.2019 відповідачем поданий відзив на позов, відповідно до якого відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

Третя особа: приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька С.Л. в судове засідання не прибула. Згідно поданої 31.05.2023 заяви, просила розгляд справи проводити за її відсутності. 30.01.2019 подала до суду письмові пояснення, відповідно до яких просила відмовити в задоволенні позову, оскільки жодних підстав для визнання договору міни посвідченого нею не вбачається.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ст. 259 Цивільного процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих до суду.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ та ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ

19.02.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір міни земельних ділянок, за умовами якого у власність ОСОБА_1 перейшла земельна ділянка призначена для ведення садівництва розміром 1200 кв.м., кадастровий номер :04:000:0471, що знаходиться на території Іванківської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, а у власність ОСОБА_2 перейшла земельна ділянка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 33748 кв.м., кадастровий номер :03:000:0049, що знаходиться на території Селянщинської сільської ради Черняхівського району Житомирської області (а.с.7-8).

Відповідно до п.1 договору, земельна ділянка належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №611494, виданого 08.04.2009 року відділом Держкомзему у Андрушівському районі на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 31.12.2008 року за № 695 та від 27.03.2009 року за №140, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №22. Цільове призначення земельної ділянки: ведення садівництва. Склад угідь: рілля 0,1200га.

Земельна ділянка належна ОСОБА_1 , належить останньому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЯ №581308, виданого відділом Держкомзему у Черняхівському районі 02.02.2010 на підставі розпорядження голови Черняхівської районної державної адміністрації від 04.12.2009 року за №337 та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №001. Цільове призначення земельної ділянки: ведення товарного сільськогосподарського виробництва, склад угідь: рілля 3,3748 га.

Відповідно до п.2 договору, вартість належної ОСОБА_1 земельної ділянки згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки виданому ДП «Житомирський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» 18.02.2010, становить 13521,26грн.; вартість земельної ділянки належної ОСОБА_2 згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки виданому ДП «Житомирський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» 18.02.2010, становить 4083,00грн.

Відповідно до п. 3 договору, міна проводиться без доплати.

Відповідно до п.6 право власності виникає у сторін з моменту державної реєстрації земельних ділянок та прав власності відповідно до вимог чинного законодавства України.

Відповідно до п. 10. Договору, вказаний договір міни укладено за письмової згоди дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посвідченої приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. 19.02.2010 року за р.№545.

Відповідно до п. 16 договору, сторони підтвердили, що договір міни не носить характеру удаваного та уявного правочину, розуміють його зміст, який ними прочитано особисто та самостійно, усвідомлюють правові наслідки укладання даного договору, їхні дії відповідають дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки, і діють за власною волею без примусу.

Відповідно до п.19. договору текст договору приватним нотаріусом прочитаний вголос і схвалений ОСОБА_1 . У зв`язку із неграмотністю ОСОБА_1 за його дорученням, проханням та в його присутності договір підписаний ОСОБА_5 , що проживає в АДРЕСА_1 .

Договір міни посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. 19.02.2010 року, зареєстрований в реєстрі за №546.

Також у договорі міни зазначено, що договір підлягає державній реєстрації.

Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів, сформованого за №8261458 від 19.02.2010року, договір міни зареєстрований в державному реєстрі правочинів 19.02.2010року (а.с.9-10).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого за №93896500 від 08.08.2017, земельна ділянка площею 3,37483га призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Селянщинської сільської ради Черняхівського району Житомирської області, зареєстрована за ОСОБА_2 (а.с.14).

Відомості про те, що ОСОБА_1 здійснив державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, в матеріалах справи відсутні.

IV. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ, ОЦІНКА та МОТИВИ СУДУ.

Відповідно до ст.ч.1 ст.13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору міни недійсним, позивач як на підстави своїх вимог вказував, що договір укладений з порушенням законодавства, зокрема п.п. б п.15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, ст.14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) (Закон № 899-ІV), укладений в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних ділянок (паїв); договір укладений в момент коли дієздатна особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (ст. 225 ЦК України).

Згідно з умовами оспорюваного договору міни, обмін відбувся земельною ділянкою, призначеною для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на земельну ділянку призначену для ведення садівництва.

Відповідно до положень статей 6 і 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками (ч.1 ст.78 ЗК України).

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч.2 ст. 78 ЗК України).

Земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» ч.1 ст.5 ЗК України).

За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України).

Відповідно до п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції на час укладення договору міни) встановлено, що до набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок земель, але не раніше 1 січня 2012 року, не допускається:

а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;

б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних

ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб;

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законами України про державний земельний кадастр та про ринок

земель, але не раніше 1 січня 2012року, визначивши особливості обігу земель державної та комунальної власності і земель товарного сільськогосподарського виробництва. Абзац другий підпункту "б" пункту 15 розділу X із змінами, внесеними згідно із Законом

№107-VI (107-17 від 28.12.2007) - зміну визнано неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду №10-рп/2008 (v010p710-08) від 22.05.2008; в редакції Закону

№309-VI (309-17) від 03.06.2008; із змінами, внесеними згідно із Законом № 1783-VI ( 1783-17 ) від 19.01.2010 ).

Отже, заборона відчуження, встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, передбачає винятки, а саме: можливість передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в редакції на час укладення договору міни), у разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально.

Дана норма регулює правовідносини у сфері здійснення обміну земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Обмін земельними ділянками, який передбачений у підпункті "б" пункту 15 розділу Х "Перехідних положень" Земельного кодексу України, здійснюється відповідно до закону, який містить норми загального правового регулювання договорів обміну (міни), і цим законом є Цивільний кодекс України, який не передбачає жодних обмежень для здійснення міни земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на земельну ділянку для ведення садівництва.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися у власність або надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, а сільськогосподарським підприємствам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно наказу Державного комітету із земельних ресурсів від 23.07.2010року за №548, «Про затвердження видів цільового призначення земель», з метою забезпечення обліку земель за видами їх цільового призначення у державному земельному кадастрі затверджено види цільового призначення земель. Вказаний наказ був чинним на час укладення договору міни земельними ділянками.

За змістом наказу убачається, що на відміну від «ведення індивідуального садівництва» (код 01.05.), окремим видом цільового призначення земельних ділянок є призначення "для ведення товарного сільськогосподарського виробництва" (код 01.01.).

Таким чином, встановлені законодавством обмеження щодо можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення, поширюється лише щодо земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Землі для ведення садівництва, згідно Класифікації мають код 01.05, не відносяться до земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Враховуючи вказані норми Закону, можна зробити висновок, що обмін земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва має відбуватися відповідно до ст.14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", а обмін земельних ділянок призначених для ведення садівництва має відбуватися відповідно до ст.715 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 22 травня 2018 року, що набуло статусу остаточного 22 серпня 2018 року, у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16), Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (§ 149). Вказав, що законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129).

Рішення Європейського суду з прав людини від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 15 травня 2019 року у справі №227/1506/18 (касаційне провадження № 14-66цс19), у якому відступлено від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-172цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-5цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-464цс16.

Велика Палата Верховного Суду 15 травня 2019 року прийняла постанову в справі № 227/1506/18-ц (провадження № 14-66цс19) у якій зазначила, що підпункт «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України гарантує можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не обмежує випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначає одну із можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також, зазначено те, що у відповідності до частини третьої статті 715 ЦК України передбачається можливість встановлення у договорі міни доплати.

Відповідно до частини четвертої статі 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку викладеного постанові Великої палати Верховного Суду України від 15 травня 2015 року, встановлено, що стаття 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення.

Положення чинного на момент укладення договору міни законодавства не містили вимог та обмежень щодо міни земельних ділянок за площами, вартістю та місцем розташування.

Згідно ч.4 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір міни було укладено відповідно до норм Цивільного та Земельного кодексів України.

Щодо тверджень позивача про визнання договору міни недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, слід зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", роз`яснено, що правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 11.11.2019 у справі №496/4851/14-ц (провадження №61-7835сво19), від 20.04.2021 у справі № 727/967/16-ц (провадження № 61-14293св19).

В підтвердження доводів про вчинення правочину у стані коли позивач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, останній посилається на довідку видану лікарем Черняхівського територіального медичного об`єднання ОСОБА_6 , 05.12.2018, з якої вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в лікаря-психіатра з діагнозом: «Розумова відсталість в стадії помірної імбецильності з загальним недорозвиненим мовленням II рівня, емоційно-вольовою нестійкістю, соціально-трудової дезадаптацією, признаний інвалід II гр. по психічному захворюванню безстроково».

Із зазначеного вбачається, що ОСОБА_1 не зроблено однозначного висновку про абсолютну його нездатність розуміти значення своїх дій станом на момент укладення договору міни.

Крім того, пунктом 10 договору зазначено, що укладення цього правочину відбувається за письмовою згодою дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посвідченою приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. 19.02.2010 за р№545.

Пунктом 16 договору сторони підтвердили, що договір міни не носить характеру удаваного та уявного правочину, розуміють його зміст, який ними прочитано особисто та самостійно, усвідомлюють правові наслідки укладання даного договору, їхні дії відповідають дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки, і діють за власною волею без примусу.

Відповідно до п.19. договору текст договору приватним нотаріусом прочитаний вголос і схвалений ОСОБА_1 . У зв`язку із неграмотністю ОСОБА_1 за його дорученням, проханням та в його присутності договір підписаний ОСОБА_5 .

Відповідно до Рекомендацій щодо обміну земельними ділянками, одержаними власниками земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), затверджених Наказом Держкомзему України 17 листопада 2003 року за №288, власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, звертається усно або письмово до власника іншої земельної ділянки на межі цього або іншого масиву, на яку він бажає обміняти свою земельну ділянку, із пропозицією укласти договір міни земельних ділянок.

Тобто, саме власник земельної ділянки (паю) обирає, на яку земельну ділянку він бажає обміняти належну йому земельну ділянку, та звертається з пропозицією укласти договір міни.

Слід зазначити, що позовна заява підписана представником позивача ОСОБА_7 за довіреністю від 19.11.2018, відповідно до якої ОСОБА_1 обізнаний із загальними вимогами законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре відповідає його внутрішній волі як учасника правочину, відповідно до ст.244 та ст.1007 Цивільного кодексу України на підставі укладеного з повіреним усного договору доручення уповноважив ОСОБА_7 бути його представником.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів укладання спірного договору міни всупереч внутрішній волі позивача та у стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ч. 3 ст.203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень статті 204 ЦПК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Виходячи із принципу презумпції правомірності правочину, суд зазначає, що суду не надано достатніх доказів для визнання правочину недійсним та ця презумпція в ході розгляду справи не спростована. Крім того, правочин, посвідчуваний нотаріально, має вищий ступінь доказовості волі особи та інших чинників, з якими пов`язує закон набуття, зміну та припинення цивільних прав, оскільки нотаріус, посвідчуючи правочин, має здійснити низку дій, спрямованих на доведеність правочину вимогам закону. Дії нотаріуса слугують укріпленню права через встановлення зовнішнього посвідчувального напису, що свідчить про існування права. Підсилення вагомості договору надає його нотаріальне посвідчення, оскільки до цього залучається спеціально визначена державою особа - нотаріус.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання договору міни укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним з підстав передбачених ст. 225 ЦК України.

Щодо позовних вимог позивача про скасування запису про реєстрацію права власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання права власності на земельну ділянку площею 3,3748 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Селянщинської сільської ради Черняхівського району Житомирської області, слід зазначити, що вказані вимоги, як похідні від основної вимоги, у задоволенні якої судом відмовлено, задоволенню не підлягають.

Щодо застосування позовної давності до заявлених вимог.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказані норми закону узгоджуються із висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 446/1361/17 (провадження № 61-3679св22).

Враховуючи те, що суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог, строк позовної давності не застосовується.

VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд при вирішенні позову має вирішити питання про розподіл судових витрат. В зв`язку із тим, що позивач являється особою з інвалідністю ІІ групи, він звільняється від сплати судового збору за подання позову до суду на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".

Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, судові витрати відносяться за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 89, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач:

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_2

РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач:

ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_3

РНОКПП НОМЕР_2

Третя особа:

Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу

Демецька Світлана Леонідівна

адреса місцезнаходження: АДРЕСА_4,

код ЄДРПОУ НОМЕР_3

Повне рішення складено та підписано 04.09.2023.

Суддя Олег ЗБАРАЖСЬКИЙ