Постанова

Іменем України

30 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 752/5567/19

провадження № 61-1251св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк), державний реєстратор Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук Оксана Василівна,

третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук Оксани Василівни, третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про скасування рішення та запису про державну реєстрацію

за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року у складі судді Колдіної О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук О. В. про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,74 кв. м, за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», банк); скасувати запис про право власності від 01 березня 2019 року № 30591512 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, внесений на підставі рішення державного реєстратора Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 березня 2019 року, індексний номер 45845489.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , посилався на те, що 07 грудня 2006 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк», бану), перейменованим в АТ «Укрсоцбанк», був укладений іпотечний договір № 02-10/3455, за умовами якого він для забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 07 грудня 2006 року № 10-29/2780 передав в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,74 кв. м.

14 березня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він дізнався, що право власності на зазначену квартиру державний реєстратор Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук О. В. на підставі договору іпотеки зареєструвала за АТ «Укрсоцбанк».

Вважає, що реєстрація права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» є незаконною, оскільки перехід права власності на квартиру відбувся з порушенням Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) та Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був чинним на час переходу права власності (далі - Закон № 1304-VII); а також зазначає про відсутність дозволу органу опіки та піклування на проведення реєстрації; відсутністю доказів на підтвердження факту наявності заборгованості за основним зобов`язанням; ненадання АТ «Укрсоцбанк» звіту про оцінку предмета іпотеки; відсутність права АТ «Укрсоцбанк» на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 19 травня 2021 року позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував рішення державного реєстратора Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 березня 2019 року, індексний номер 45845489, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Укрсоцбанк». В іншій частині позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними. Суд встановив відсутність допустимих та достатніх доказів на підтвердження отримання вимоги іпотекодавця про усунення порушень зобов`язань, недотримання Закону № 898-IV, Закону № 1304-VII та частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», що дає підстави вважати, що здійснення реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» відбулося з порушенням законодавства та умов іпотечного договору. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 березня 2019 року підлягає задоволенню. Водночас суд дійшов висновку, що не підлягає задоволенню вимога позивача про скасування запису про право власності.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 16 грудня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишив без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував судове рішення тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У січні 2022 року АТ «Альфа-Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження вказувало те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 та постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/2030/19, від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 725/885/16, від 06 жовтня 2021 року у справі № 756/5536/19, від 01 липня 2021 року у справі № 756/16996/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 676/58/17, від 22 травня 2019 року у справі № 490/3505/17, від 25 квітня 2018 року у справі № 640/1332/15, від 05 березня 2018 року у справі № 343/774/15, від 10 грудня 2018 року у справі № 760/17168/15.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував що позивачі разом з вимогою про скасування рішення державного реєстратора мали б заявити вимогу про припинення права власності за відповідачем та поновлення права власності за позивачем, в іншому випадку спір про право буде вирішено тільки частково, а одна із сторін в майбутньому буде змушена повторно звертатись до суду із позовом про визнання, зміну або припинення речового права (права власності) з метою внесення відповідних відомостей в державні реєстри. Крім того, позивачі не довели факту, що на спірні правовідносини поширюється норми Закону № 1304-VII, а саме не надали доказів того, що спірна квартира є місцем проживання позивача, до того ж єдиним, не надали доказів відсутності у них іншого житла. Іпотекодержатель у повному обсязі дотримався вимог Закону № 898-IV та умови кредитного і іпотечного договорів щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом направлення вимоги про усунення порушень рекомендованим листом з описом вкладення на адресу позивача. При цьому ймовірне неотримання зазначеної вимоги пояснюється виключно ігноруванням рекомендованих листів та свідомою відмовою від їх отримання, відповідно, не може бути доказом порушення банком процедури звернення стягнення на предмет іпотеки.

У лютому 2022 року представник позивачів - адвокат Касьяненко Д. Л. подав письмові пояснення на касаційну скаргу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

11 травня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2022року касаційне провадження у цій справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2023року поновлено касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2023року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 07 грудня 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 10-29/2780, за умовами якого банк надав позичальнику в користування грошові кошти в сумі 69 234,00 дол. США з кінцевим строком погашення до 07 грудня 2026 року.

Для забезпечення виконання зазначеного договору між сторонами був укладений іпотечний договір № 02-10/3455, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк» майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 2.4.4 договору іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем хоча б одного із своїх обов`язків цього договору іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, а в разі його невиконання - задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.5.3 договору іпотеки передбачено право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук О. В. від 06 березня 2019 року № 45845489 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк».

Також суди встановили, що в матеріалах реєстраційної справи № 80000 немає доказів отримання ОСОБА_1 письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень та документа, який підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем такої вимоги.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що судові рішення оскаржені лише в частині задоволених позовних вимог, а тому переглядаються тільки в частині вирішення цих вимог.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до статті 37 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

З унесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) положення статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно з частиною першої статті 36 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо отримання письмової вимоги іпотекодержателя

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, у редакції, чинній на момент проведення державної реєстрації (далі - Порядок № 1127), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Враховуючи наведене, обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.

У цій справі суди встановили, що в матеріалах реєстраційної справи немає доказів отримання іпотекодержателем письмової вимоги та документа, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, що було перешкодою у здійсненні державним реєстратором реєстраційних дій.

Щодо застосування Закону № 1304-VII

Відповідно до Закону № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року та був чинним на час прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку (пункт 1).

Зазначений Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Закон № 1304-VII увів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без його згоди на таке відчуження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верхового Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20).

Суди попередніх інстанцій встановили, що загальна площа спірної квартири становить 76,3 кв. м, квартира використовується як місце постійного проживання позивача (протилежного суди не встановили) та є предметом іпотеки на забезпечення вимог кредитного договору від 18 грудня 2007 року, укладеного в іноземній валюті, а тому на спірну квартиру не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку забороною, встановленою Законом № 1304-VII.

Щодо способу захисту

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зазначено, що:

«124. Під час розгляду справ цієї категорії суд повинен надати оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно. Тим самим суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини).

125. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.

126. Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, правильно застосувавши положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом)».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги щодо вимог заявлених до банку

Встановивши факт неотримання іпотекодержателем письмової вимоги про усунення порушень та намір здійснити перехід права власності до іпотекодержателя на предмет іпотеки, а також дію заборони на звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлену Законом № 1304-VII, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив правильний висновок про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Водночас безпідставними є доводи касаційної скарги щодо обрання неналежного способу захисту, оскільки порушення права власності позивачів відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за іпотекодержателем (його правонаступником), і на час вирішення справи майно не було відчужене іншій особі, а тому задоволення вимог про визнання незаконним та скасування відповідного рішення державного реєстратора призведе до відновлення становища, яке існувало до порушення.

Оскільки суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову з наведених вище підстав, суд касаційної інстанції не аналізує інших доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог, заявлених до банку про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора слід залишити без змін.

Щодо вимог заявлених до державного реєстратора

Разом з цим суди попередніх інстанцій не врахували, що позивачі у цій справі визначили відповідачем за позовом, крім АТ «Альфа-Банк», державного реєстратора Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук О. В., який не є належним відповідачем у цій справі з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 зазначено, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 336/4662/19).

Отже, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у цій справі існує між позичальником, його малолітнім сином і банком щодо порушення права власності на спірне майно внаслідок дій щодо реєстрації за банком такого права. Державний реєстратор не є належним відповідачем у цій справі.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З урахуванням наведеного позовні вимоги ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до державного реєстратора задоволенню не підлягають, тому рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині позовних вимог, заявлених до державного реєстратора, підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до державного реєстратора Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук Оксани Василівни скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вимог, заявлених до державного реєстратора.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов