Дата документу 29.08.2023 Справа № 331/4265/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/4265/18 Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
Провадження № 22-ц/807/796/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» серпня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2022 року у справі за позовом Комунальної некомерційної установи «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко Марина Геннадіївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко Катерина Валеріївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторія Миколаївна, про визнання правочинів недійсним, витребування майна та вселення,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради звернулось до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко К.В., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., про визнання правочинів недійсним, витребування майна та вселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що на лікуванні КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради з 31 січня 2015 року перебуває ОСОБА_2 , яка знаходиться під наглядом лікаря-психіатра з 2010 року з діагнозом «Шизофренія», є інвалідом ІІ групи.

10 листопада 2016 року Комунарський районний суд м. Запоріжжя визнав ОСОБА_2 недієздатною, поклав функції опікуна на КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради тимчасово, на час перебування її в закладі. 15 листопада 2016 року Комунарський районний суд м. Запоріжжя вирішив госпіталізувати у примусовому порядку ОСОБА_2 . На час звернення до суду ОСОБА_2 активного лікування в умовах психіатричного закладу не потребує, але враховуючи відсутність житла, виписати її із лікарні не є можливим.

ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_1 .

15 грудня 2014 року між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г. 27 листопада 2014 року за р.№ 5314, та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

05 березня 2015 року спірна квартира була продана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М.

Відповідно до висновку експерта № 91 від 25 вересня 2015 року підпис та короткий текст в довіреності виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.

На підставі вказаної довіреності без волевиявлення ОСОБА_2 було здійснено відчуження належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного просило: визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г. 27 листопада 2014 року за р.№ 5314. видану ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 , визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко К.В. 05 грудня 2014 року за р.№ 830, укладений між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності та ОСОБА_4 , визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. 05 березня 2015 року за р.№ 121, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2022 року залучено до участі у справі в якості правонаступника КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради - Комунальну некомерційну установу «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2022 року з виправленими описками ухвалами суду від 09 грудня 2022 року та 31 березня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г. від 27 листопада 2014 року за р. № 5314, видану ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко К.В. від 05 грудня 2014 року за р.№ 830, укладений між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності та ОСОБА_4 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. від 05 березня 2015 року за р. № 121, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 8810 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що до участі у справі не були залучені всі учасники оспорюваних правочинів, він та його представник не були повідомлені про розгляд справи, суд першої інстанції не прийняв до уваги заяву його представника про відкладення розгляду справи, судом першої інстанції не було встановлено, чи була ОСОБА_2 власником спірної квартири на час укладення спірних правочинів, позивачем пропущено строк позовної давності, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення суду про відмову в задоволенні позову.

Комунальна некомерційна установа «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що правомірно звернулась до ОСОБА_1 з позовом як до кінцевого власника, відповідач в заяві про перегляд заочного рішення зазначив про позбавлення його можливості залучити в якості відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проте під час розгляду справи відповідне клопотання не заявив, відповідач та його представник неодноразово не з`являлись в судове засідання, докази поважності неявки не були надані, посилалась на висновки суду при розгляді кримінальної справи № 331/1066/18.

Також, Комунальна некомерційна установа «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради подала відзив (уточнений) на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, оскільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 грудня 2022 року у справі № 463/6249/16, відповідач неодноразово не з`являвся в судові засідання, про причини неявки не повідомляв, представник відповідача на військовій службі не перебуває, приймає участь у судових засіданнях в інших судах, право на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції не скористався, також посилалась на висновки суду при розгляді кримінальної справи № 331/1066/18.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 , 1968 року народження, є інвалідом II групи, з 2010 року знаходиться під наглядом лікаря-психіатра з діагнозом: «Шизофренія», та з 31 січня 2015 року. перебуває на лікуванні у Комунальній некомерційній установі «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради (далі - КНУ «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги»).

Судом першої інстанції встановлено, що 31 січня 2015 року ОСОБА_2 доставлена в приймальне відділення КНУ «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» спеціалізованою бригадою швидкої допомоги у супроводі брата ОСОБА_6 у зв`язку з погіршенням психічного стану: стала замкнутою, усамітнюється, перестала готувати їжу, прати, ходити в магазин (мешкала самостійно), появилась конфліктність, висловлювала маячні ідеї, що її обкрадають. При госпіталізації дала згоду, що підтверджується її особистим підписом в медичній документації.

У березні 2015 року брат ОСОБА_6 звернувся до закладу із заявою щодо влаштування ОСОБА_2 до будинку-інтернату, у зв`язку з чим 13.03.2015 року вона була оглянута лікарсько-консультативною комісією, від влаштування до будинку-інтернату відмовилась та продовжила лікування в умовах психіатричного закладу.

За час проведеного лікування психічний стан ОСОБА_2 стабілізувався і вона планувалась на виписку, про що брату ОСОБА_6 було направлено відповідного листа, але відповіді не отримано.

Судом також встановлено, що за весь час перебування ОСОБА_2 в закладі брат її не відвідував.

Крім того до закладу надійшла інформація, що квартира, в якій мешкала пацієнтка ОСОБА_2 , вже їй не належить, про що адміністрацією КНУ «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» було повідомлено Запорізьку місцеву прокуратуру № 1 та Жовтневий районний відділ Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2016 року ОСОБА_2 визнано недієздатною, функції опікуна тимчасово, на час перебування її в закладі, покладено на КНУ «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» (т.1, а.с.5).

15.11.2016 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_2 госпіталізовано у примусовому порядку.

Матеріалами справи підтверджено, що на час звернення лікувального закладу до суду у липні 2018 року ОСОБА_2 не потребує активного лікування в умовах психіатричного закладу, проте не може бути виписана із лікарні у зв`язку з відсутністю житла.

У 2016 році на адресу КНУ «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР надійшла ухвала Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про витребування доказів по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання таким, що втратив право користування житлом.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 грудня 2014 року між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко М.Г. 27.11.2014 року за р. № 5314, та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.8).

Згідно з пунктом 2 договору купівлі-продажу квартири від 05 грудня 2014 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва № 359 про право власності, виданого Жовтневою районною адміністрацією 12.04.1996 року, зареєстрованого Орендним підприємством Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації 07.05.1996 року в книзі 190 р. № 35133 (1/2 частини квартири) та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Четвертої Запорізької нотаріальної контори Тарасовою О.В. 18.05.2007 року за р.№ 4-600, номер запису 35133 в книзі 190.

05 березня 2015 року спірна квартира ОСОБА_4 була продана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною (т.1, а.с.9-10).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

За приписами частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019року по справі №641/1793/17).

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Згідно з Висновком судово-психіатричної експертизи № 522 від 26.08.2015 року, ОСОБА_2 , 1968 року народження, виявляє ознаки психічного розладу у формі параноїдної шизофренії, безперервний тип перебігу, змішаний тип дефекту, внаслідок чого в момент вчинення нотаріальної дії (підписання довіреності від 27.11.2014) ОСОБА_2 не могла давати раду своїм діям та керувати ними.

Відповідно до Висновку експерта № 91 від 25.09.2015 року за результатом проведення судової почеркознавчої експертизи за експертною спеціальністю «1.1 Дослідження почерку і підписів» встановлено, що підпис та короткий текст в довіреності, яка уповноважує ОСОБА_7 розпоряджатися (продати, обміняти, здати у найом, заставити, за ціну і на умовах за власним розсудом) квартирою АДРЕСА_1 , посвідчена ОСОБА_8 від 27.11.2014 року нотаріально посвідчену в реєстрі № 5314 виконані не ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а іншою особою (т.1, а.с.19-27).

Судом при розгляді кримінального провадження (справа № 331/1066/18) встановлено, що внаслідок використання ОСОБА_9 завідомо підробленого документа, приватним нотаріусом Сенченко К.В. 05 грудня2014 року зареєстровано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , реєстровий номер №830 між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 . Таким чином, ОСОБА_9 , діючи умисно, за попередньою змовою та у співучасті з невстановленими в ході досудового розслідування особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, діючи з корисливих мотивів, шляхом обману, заволоділи та розпорядилися на власний розсуд квартирою, яка належить на праві приватної власності потерпілій ОСОБА_2 , ринкова вартість якої станом на 04.09.2014 року складає 327 151 грн., що більше, ніж у двісті п`ятдесят разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, встановлений на момент скоєння кримінального правопорушення, чим спричинив шкоду у великих розмірах потерпілій на вказану суму (т.1, а.с.210-223).

Згідно з вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2021 року (справа № 331/1066/18) ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України і призначено йому покарання у вигляді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_9 звільнено від призначеного покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України і призначено йому покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_9 звільнено від призначеного покарання за ч. 4 ст. 358 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 190 КК України і призначено йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду від 31 січня 2022 року (т.1, а.с.224-230) вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2021 року залишено без змін в частині винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 і кваліфікації його дій з виключенням з мотивувальної частини вироку посилання суду на обтяжуючу покарання обставину - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, яка страждає на психічний розлад.

Суд першої інстанції, аналізуючи зміст вищенаведених судових рішень, які набрали законної сили, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вони є преюдиційними до предмету даного провадження, оскільки встановлені в них правовідносини безпосередньо стосуються житлових прав ОСОБА_2 , а саме: прав власника на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За приписами ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з ч.1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Частинами 1, 3 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Отже, за змістом зазначених правових норм довіреність є одностороннім правочином.

Частина 5 ст. 202 ЦК України передбачає, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо невстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

На підставі вимог ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов`язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Таким чином, довіреність є таким правочином, в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч.1 ст. 212 ЦК України. Підпис на довіреності підтверджує волевиявлення особи на уповноваження представника вчинити певні дії від її імені.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що довіреність від 27.11.2014 року, яка уповноважує ОСОБА_7 розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1 , в момент її вчинення (підписання) не відповідала вимогам ч.3 ст.203 ЦК України, а тому є недійсною, як і договори купівлі-продажу від 05.12.2014 року за р. № 830, та від 05.03.2015 року за р. № 121 квартири АДРЕСА_1 , які укладені на підставі цієї довіреності.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом з тим відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України. Під час розгляду спорів про витребування майна суди мають установити всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

З наведеного слідує, що відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею.

Відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, не знав і не міг знати, що він придбав майно у особи, яка не мала права це майно відчужувати.

Однак, судом встановлено та підтверджено належними доказами, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння ОСОБА_2 поза її волі.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16( провадження № 14-208цс18).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном та право на повагу до житла, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, може розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, статті 8 Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами особи, яка заявила про захист права, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Враховуючи встановленні у справі, суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , оскільки спірна квартира вибула з володіння її власника поза її волі, внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_9 з невстановленими особами, а тому ОСОБА_2 має передбачене частиною першою статті 388 ЦК України право на повернення майна у своє володіння.

Cуд врахував інтереси ОСОБА_2 , як власника спірної квартири, надавши їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача ОСОБА_1 , та правомірно вважав, що права та інтереси власника ОСОБА_2 , яка позбулась володіння квартирою внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_9 з невстановленими особами, за обставин цієї справи перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно лише у випадку, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18).

Враховуючи те, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника, вимоги позивача в частині визнання права власності на спірну квартиру задоволенню не підлягають.

Вимога про вселення ОСОБА_2 є законним способом реалізації її прав, передбачених ст.ст. 30,47 Конституції України, ст.8 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, в зв`язку з чим обґрунтовано задоволена судом першої інстанції.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності, у межах якої позивач мав звернутися з позовом до суду.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Фактично це строк для захисту порушеного права в судовому порядку.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З зазначеного вбачається, що початок перебігу позовної давності це фактично момент виникнення в особи права на судовий позов.

Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто, він втілює «право на суд», яке, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення (наприклад, п. 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», п. 50 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 52 рішення у справі «Меньшакова проти України»).

Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», системного тлумачення ст. ст. 256, 261 ЦК України та ст. ст. 175, 185 ЦПК України, початок перебігу позовної давності слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обидві обставини: і про порушення свого права, і про особу, яка його порушила.

Позивач КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня», яка діє в інтересах ОСОБА_2 , дізналася про порушення прав в 2016 року, після отримання ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про витребування доказів у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання такою, що втратила право користування.

До суду з вказаним позовом КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня», яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулась 16.07.2018 року, тому строк позовної давності позивачем при подачі позову не пропущений і поданий в межах трирічного строку, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що у справі не були залучені всі учасники оспорюваних правочинів, колегія суддів виходить з такого.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про незалучення всіх учасників оспорюваних правочинів, ОСОБА_1 не вказує, хто саме з учасників оспорюваних правочинів не був залучений до участі в справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №4116, виданого 21 грудня 2015 року КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с.97).

З відповіді завідуючої Четвертої запорізької державної нотаріальної контори від 04 липня 2023 року №838/01-09 вбачається, що спадкова справа після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 не заводилась (т.2, а.с.215-216).

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем ОСОБА_1 не надано доказів, що після смерті ОСОБА_4 , який за договором купівлі-продажу від 05 грудня 2014 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у померлого залишились спадкоємці, які не були залучені до розгляду зазначеної справи.

Не заслуговує на увагу доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення судом про час та місце розгляду справи, оскільки матеріали справи містять належні докази на їх спростування.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2019 року за заявою адвоката Мешкальнікової Ганни Геннадіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення від 22 листопада 2018 року у справі за позовом Комунальної некомерційної установи «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко Марина Геннадіївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко Катерина Валеріївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторія Миколаївна, про визнання правочинів недійсним, витребування майна та вселення. Призначено розгляд справи на 24.02.2020 року о 10 год.00 хв.(т.1, а.с.116-123).

Копію ухвали суду ОСОБА_1 отримав особисто 01.11.2019 року (т.1, а.с.127).

Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року провадження у справі за позовом Комунальної некомерційної установи «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Тимченко Марина Геннадіївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко Катерина Валеріївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторія Миколаївна, про визнання правочинів недійсним, витребування майна та вселення зупинено до розгляду по суті Жовтневим районним судом м. Запоріжжя кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч.5 ст.27, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.3 ст.190 КК України (т.1, а.с.151).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2022 року поновлено провадження в цій справі, справу призначено до розгляду на 21 квітня 2022 року на 09 год.00 хв.

Зазначену ухвалу суду ОСОБА_1 отримав 04.02.2022 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.1, а.с.158).

В судове засідання, призначене на 21 квітня 2022 року, відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_10 не з`явились. Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з повномасштабною військовою агресією Російської Федерації (т.1, а.с.163). Будь яких заяв та клопотань від ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Розгляд справи відкладено на 12.09.2022 року на 10 год.30 хв.

Судові повістки на 12.09.2022 року на 10 год.30 хв., надіслані на адресу відповідача ОСОБА_1 повернулись з позначкою «за закінченням строку зберігання» (т.1, а.с.181-183).

В судове засідання, призначене на 12 вересня 2022 року, відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_10 не з`явились. Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_10 09 вересня 2022 року надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з повномасштабною військовою агресією Російської Федерації та перебуванням адвоката в добровольчому формуванні Дніпровської міської територіальної оборони, що свідчить про обізнаність про час і місце розгляду справи (т.1, а.с.187). Будь яких заяв та клопотань від ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Розгляд справи відкладено на 09 грудня 2022 року на 09 год.30 хв.

На запит суду Дніпропетровський обласний територіальний Центр комплектування та соціальної підтримки листом від 03.10.2022 року №1/5051 повідомив, що ОСОБА_10 на військовому обліку в районних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки м. Дніпра та Дніпропетровської області не перебуває (т.1, а.с.200).

Як вбачається з матеріалів справи, в судове засідання, призначене на 09 грудня 2022 року на 9 год.30 хв., відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_10 не з`явились.

Поштовий конверт з вказаною судовою повісткою рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу відповідача ОСОБА_1 був повернутий до суду з відміткою установи пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (т.1, а.с.228-229, т.2, а.с.3-6 - повторно).

Згідно частини 3, 5 статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Частиною 1 статті 130 ЦПК України визначено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

За приписами п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання, чи перебування особи, повідомленого цією особою.

Відповідно до п.п. 6,7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За вищевказаних обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення судом першої інстанції про час та місце розгляду справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 серпня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова