Дата документу 05.08.2023 Справа № 331/6281/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1422/23 Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф.
Є.У.№ 331/6281/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізькій апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуюча: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.

Кримської О.М.,

Секретар Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю « ОТП Факторинг Україна», третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вартанова Олеся Степанівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 06 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ТОВ «ОТП Банк» про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису, вчиненого 28.01.2010 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. за реєстровим номером 394, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 286 081,83 грн. В обґрунтування позову зазначала, що 27.12.2006 між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №СNL-200/440/2006, згідно умов якого банк надав кредит у розмірі 40 000 доларів США на строк до 27.12.216. Кредитні зобов`язання за цим кредитним договором забезпечені іпотекою квартири АДРЕСА_1 про що 28.12.2006 сторонами був укладений договір іпотеки №СNL-200/440/2006.

У жовтні 2018 року позивачка дізналась про наявність виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису,вчиненого 28.01.2010 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. за реєстровим номером 394, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у загальній сумі 286 081,83 грн.

Вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог закону і є таким, що не підлягає виконанню, оскільки не відповідає вимогам ст. 88 Закону України «Про нотаріат», при його вчиненні нотаріус не перевірив подані документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Посилаючись на вказані обставини, просила визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою Олесею Степанівною 28.01.2010, зареєстрований в реєстрі за №394, про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , для задоволення вимог Акціонерного товариства «ОТП Банк», таким що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 .

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, оскільки неповно з`ясував обставини справи. Так, скаржник вказав, що приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Вартановій О.С. банком були надані всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису. Виконавчий напис був вчинений відповідно до вимог ЗУ «Про нотаріат» та ЗУ «Про іпотеку». Окрім того, банк зазначає, що боржнику ОСОБА_1 неодноразово надсилались досудові вимоги, які остання отримувала. Також банк в апеляційній скарзі зазначав, що ОСОБА_1 звертаючись до суду із вказаним позовом, пропустила строк позовної давності, тому просили застосувати його.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Щасливий О.Р., зазначила, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставні.

Вказує, що судом вжиті заходи до повного і всебічного зсування фактичних обставин справи. Доводи відповідача про надання Банком приватному нотаріусу необхідного пакету документів для вчинення виконавчого напису належними і допустимими доказами не підтверджені. Досудова вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_1 не направлялася, про вчинення виконавчого напису остання дізналася у вересні 2018 року після відкриття виконавчого провадження. З відповідним позовом звернулася до суду у листопаді 2018, тобто в межах строків позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду від 18 липня 2023 року залучено до участі у справі як правонаступника кредитора ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів ухвалила, розглядати справу за відсутності представника відповідача, який не прибув у судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката Щасливого О.Р., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки вчинено приватним нотаріусом із порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року № 20/5, та ст.35 Закону України «Про іпотеку». Боржникові не направлялася письмова вимога про усунення порушення, якій би зазначався стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.

Встановлено, що 27.12.2006 між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №СNL-200/440/2006, згідно умов якого банк надав кредит у розмірі 40000 доларів США на строк до 27.12.216,зі сплатою процентів фіксований відсоток у розмірі 13,99% + ставка FIDR.

Відповідно до умов договору позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти шляхом сплати щомісячних платежів, розмір платежу 333,34 долари США + сума нарахованих процентів.

З метою забезпечення кредитних зобов`язань боржника 28.12.2006 був укладений договір іпотеки №РСNL-200/440/2006, предметом якого є нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. 28.01.2010 вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 394, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №СNL-200/440/2006: за сумою заборгованості за тілом кредиту в розмірі 30999,82 доларів США; за нарахованими відсотками за період з 28.06.2009 по 08.11.2009 у сумі 3244,44 долари США, що разом за курсом НБУ станом на 09.11.2009 складає 273714,37 грн.; в тому числі пеня нарахована на суму заборгованості в розмірі 1% за кожний день прострочення за період з 29.05.2009 по 08.11.2009; екв.1334,60 доларів США за офіційним курсом НБУ на 09.11.2009 = 7,993 грн.) у сумі 10667,46 грн.; витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1700,00 грн., що разом становить 286081,83 грн.

Строк за який проводиться стягнення, не зазначений.

Із наданих Дніпровським відділом ДВС м. Запоріжжя на виконання ухвали суду матеріалів виконавчого провадження ВП №56999024 відомо, що 10 серпня 2018 року ПАТ «ОТП Банк» звернулось до Дніпровського відділу ДВС м. Запоріжжя із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі спірного виконавчого напису.

При цьому, зі змісту постанови державного виконавця Дніпровського відділу ДВС м. Запоріжжя від 05.09.2018 видно, що на підставі виконавчого напису від 28.01.2010 №394 відкрито виконавче провадження ВП №56999024 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у сумі 286 081,83 грн.

З відміток органу державної виконавчої служби на зворотній стороні документа видно, що виконавчий документ повертався стягувачу постановою від 08.07.2010 у зв`язку з невідповідністю виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» (п.6 ст. 26 Закону), постановою від 24.12.2014 у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (п.2 ст. 47 Закону), постановою від 29.01.2016 на підставі п.9 ст. 47 Закону (наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною третьою цієї статті визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (тут і далі у редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії) та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, чинна на момент вчинення нотаріальної дії Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (далі - Інструкція).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Згідно з пунктом 283 Інструкції для вчинення виконавчого напису стягувачем або уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, має бути зазначено: відомості про найменування і адресу стягувача та боржника; дата та місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код в ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу буде необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Вчинення виконавчого напису за заявою одного з іпотекодержателів здійснюється нотаріусом після спливу десяти днів з дня одержання іншими іпотекодержателями письмового повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі отримання письмової заяви від попереднього іпотекодержателя, який має вищий пріоритет, про припинення звернення стягнення на предмет іпотеки виконавчий напис нотаріусом не вчиняється.

Відповідно до пункту 284 Інструкції нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі Перелік документів). Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у згаданому Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, що зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Інструкції.

За правилами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено: «вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності».

У зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду застосовано норми права та зроблено висновки щодо можливості вчинення виконавчого напису про звернення стягнення за іпотечним договором.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений Інструкцією, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень, письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження 14-706цс19).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що Банком при зверненні із заявою про видачу виконавчого напису не було надано нотаріусу доказів безспірності заборгованості, за наявності якої було б можливим вчинення виконавчого напису.

Відповідач АТ «ОТП Банк» не скористався своїм правом надати докази на спростування обставин, на які посилався позивач, щодо ненадання нотаріусу документів, передбачених Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, та безспірності заборгованості, при цьому фактично їх визнає, вказуючи у поясненнях, що для вчинення виконавчого напису було надано лише оригінал договору іпотеки, копію кредитного договору, та розрахунок заборгованості.

Розрахунок заборгованості не відповідає вимогам належного доказу наявності заборгованості, періоду її виникнення та періоду, за який проводиться стягнення, для встановлення нотаріусом строку, протягом якого може бути вчинено виконавчий напис. При цьому суд звертає увагу, що у спірному виконавчому написі строк за який проводиться стягнення, не зазначений.

На спростування позовних вимог Банк надав суду лише не завірену копію досудової вимоги (вих. №22-2/101774 від 28.08.2009), якою боржнику запропоновано достроково виконати боргові зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги сплатити суму кредиту в розмірі 30999,82 доларів США, суму відсотків в розмірі 2955,45 доларів США, суму пені в розмірі 1478,62 гривень, суму штрафів у розмірі 75,00 грн. Дати, станом на яку утворилась ця заборгованість, періоду нарахування пені, у вимозі не зазначено. На документі наявний підпис ОСОБА_1 про його отримання 10.11.2009.

Дана вимога адресована ОСОБА_1 як боржнику за кредитним договором, де їй роз`яснюється, що у разі невиконання цієї вимоги банк має право стягнути з неї в примусовому порядку окрім суми заборгованості, суми всіх збитків завданих неналежним виконанням зобов`язань.

Будь-яке посилання на договір іпотеки чи застереження про звернення стягнення на предмет іпотеки вказаний документ не містить.

Відтак, досудова вимога (вих. №22-2/101774 від 28.08.2009) не є документом, який передбачений ст.35 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису), оскільки не містить попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Банком не було надано нотаріусу належних та допустимих банківських документів, які містять відомості щодо періоду виникнення заборгованості, її безспірності, матеріалів щодо повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи є неспроможними.

Сприяючи учасникам судового процесу у реалізації процесуальних прав, суд першої інстан6ції за клопотанням представника позивача витребував у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вартанової О.С. копії документів, які слугували підставою для вчинення виконавчого напису реєстровий номер 394, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки.

Витребувані документи приватний нотаріус не направив на адресу суду, повідомивши листом від 04.09.2019 №473/01-16, що вказані документи зберігалися три роки, після чого були знищені згідно акту №4 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, за 2004-2011 від 12.04.2014.

Доводи апеляційної скарги про дотримання банком всіх умов досудового врегулювання спору жодним чином не підтверджуються, додаткових доказів банк не надає.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про неналежність доказу у вигляді наданого розрахунку заборгованості, оскільки не відповідає вимогам належного доказу наявності заборгованості, періоду її виникнення та періоду, за який проводиться стягнення, для встановлення нотаріусом строку, протягом якого може бути вчинено виконавчий напис. При цьому у спірному виконавчому написі строк за який проводиться стягнення, не зазначений.

Аналізуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що рішення, яке ухвалено за результатами розгляду вказаної цивільної справи є законним та обґрунтованим, викладені судом першої інстанції висновки узгоджуються із нормами діючого законодавства, а доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правильних висновків суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги про застосування строків позовної давності, то апеляційний суд зазначає про таке.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне пред`явлення позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Як видно із матеріалів цивільної справи, ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції 19 листопада 2021 року, при цьому зазначала, що про наявність оспорюваного виконавчого напису вона дізналася у жовтні 2018 року, коли отримала від державного виконавця Дніпровського відділу Державної виконавчої служби м.Запоріжжя ГТУЮ Запорізької області копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.09.2018.

Із викладеного випливає, що ОСОБА_1 дізналась про носія порушеного права саме у 2018 році, зворотнього банк не довів. Отже вказані доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими.

Апеляційний суд приходить до висновку, що викладені в оскаржуваному рішенні висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, а апеляційна скарга є безпідставною, оскільки доводи викладені в ній вже були предметом розгляду в суді першої інстанції, тому її слід залишити без задоволенню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2021 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2023 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: А.В.Дашковська

О.М. Кримська