Справа № 473/3814/23
РІШЕННЯ

іменем України

"01" вересня 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Ротар М.М., при секретарі Лукіянчиній Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Вознесенської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку

встановив

24 липня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК виданого 11 травня 1994 року на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради від 28.12.1994 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3478.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у спільній частковій власності її - ОСОБА_1 (1/4 частка), ОСОБА_4 (1/8 частка), ОСОБА_5 (1/8 частка), ОСОБА_2 (1/4 частка), ОСОБА_3 (1/4 частка).

На даний час в позивачки є необхідність у належному оформленні своїх прав на частку земельної ділянки, наданої для обслуговування належної їй частки житлового будинку, однак було встановлено, що правовстановлюючий документ на дану земельну ділянку - державний акт на право приватної власності на землю не відповідає вимогам діючого законодавства.

Посилаючись на викладене позивач просила позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 28 липня 2023 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, справу призначено до підготовчого засідання.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, від її представника адвоката Бінько М.А. надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, на адресу суду надіслали заяви, в яких не заперечували проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з`явився, на адресу суду надіслав заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, від них на адресу суду надійшли заява про розгляд справи у їх відсутності, заперечень проти задоволення позовних вимог не мають.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

В судовому засіданні було встановлено та підтвердилося письмовими доказами, що житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1 (1/4 частка), ОСОБА_4 (1/8 частка), ОСОБА_5 (1/8 частка), ОСОБА_2 (1/4 частка), ОСОБА_3 (1/4 частка).

Відповідно до Державного акту, що був виданий 11 травня 1994 року земельна ділянка площею 0,1182, що була надана для обслуговування житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 була передана у власність ОСОБА_6 (спадкоємцем останнього є позивачка ОСОБА_7 ) та інших осіб ( ОСОБА_8 (спадкоємцем якої є її син ОСОБА_3 ), та ОСОБА_2 ..

Відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.10.2014 року було, визнано за позивачкою ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 .

З обумовленого рішення суду також вбачається, що на час приватизації земельної ділянки, призначеної для обслуговування даного житлового будинку, остання на підставі рішення органу місцевого самоврядування знаходилася в користуванні чотирьох співвласників житлового будинку. В той же час приватизація здійснена на користь трьох з них без врахування інтересів співвласника ОСОБА_9 (спадкоємцями якого є треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) та без попереднього вилучення у нього ділянки з користування.

Вказане свідчить про те, що даний правовстановлюючий документ був виданий з порушенням діючого на той час законодавства, а саме, порушено порядок розподілу права на земельну ділянку, передбачений ст. 42 ЗК України (1990 року), відповідно до якої право на земельну ділянку визначається пропорційно до розміру часток на будинок, що перебуває у спільній частковій власності, між тим, останній посвідчує право власності ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1182 га, хоча мав бути виданий всім співвласникам житлового будинку, включаючи ОСОБА_10 , відповідно до їх часток в спільній частковій власності на житловий будинок.

Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»).

Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися у власність або надавалися в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель у розмірах згідно з ст.. 67 ЗК України 1990 року.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗК України громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою, на якій розташовані дані об`єкти нерухомого майна, спільно, пропорційно розміру часток у спільній власності на будинок, будівлю, споруду.

Виходячи з положень вказаної статті та аналізу цільового призначення земельної ділянки, на якій розташований жилий будинок, в разі набуття права власності на частку жилого будинку земельна ділянка як така, що входить до жилого комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише всім співвласникам.

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної часткової власності, яка разом із загальним майном є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Право власності або право користування землею посвідчувалося державними актами, форма яких затверджувалася Верховною Радою України, відповідно до ст. 23 ЗК України 1990 року (в редакції чинній на час видачі спірного документа).

Порядок видачі державних актів був передбачений Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15.04.1993 року за № 28 (чинної на час видачі спірного державного акта) (далі Інструкція).

Зокрема, державні акти на право власності на землю або право постійного користування видавалися на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів (п.1.2 Інструкції).

У відповідності до п.2 Інструкції необхідною передумовою їх видачі була розробка технічної документації.

Таким чином спірний державний акт було видано з порушенням порядку розподілу права на земельну ділянку, передбаченого ст. 42 ЗК України (1990року) та складений без виготовлення технічної документації.

Отже, орган місцевого самоврядування, використовуючи надані йому чинним на той час Земельним кодексом України повноваження на передачу у власність громадян земельних ділянок, допустив порушення ст.ст.6, 17, 42, 67 ЗК України 1990 року, положень Інструкції.

Разом з тим, ЗК України 1990 року не передбачав можливості визнання недійсним державного акту на право власності на землю.

Проте згідно п. 7 перехідних положень ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. На них поширюються положення чинного ЗК України.

Відповідно до ч. 1ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в межах його повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельну ділянку, недійсним може визнаватися як зазначене рішення, на підставі якого видано відповідний державний акт, так і сам акт на право власності на земельну ділянку.

Визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

В зв язку з викладеним та враховуючи, що даний державний акт зокрема позбавляє позивачку права на оформлення в правах на земельну ділянку, приведення його у відповідність з вимогами закону в адміністративному порядку неможливе, тому позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 273 ЦПК України, суд

ухвалив

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 11 травня 1994 року виконкомом Вознесенської міської ради Миколаївської області на підставі рішення № 301 від 28 грудня 1994 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3478.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.М. Ротар