Провадження №2/522/2341/23
24 серпня 2023 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси
у складі: судді - Бондар В.Я.,
за участі секретаря судового засідання Волошина А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
Позивач 13.09.2022 звернувся в особі представника Папіної С.В. до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 та зареєстрований в ній з 11.02.2004. ОСОБА_2 колишня дружина позивача, шлюб між ними було розірвано 16.02.2016. В 2016 році відповідачка добровільно виїхала з квартири та забрала свої речі. Позивач не бажає сплачувати комунальні платежі за відповідачку, яка вже п`ять років не мешкає в квартирі, що і стало причиною звернення до суду.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2022 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 29.11.2022.
У зв`язку з відключенням електроенергії в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси, розгляд справи у підготовчому зсіданні 29.11.2022 було відкладено на 07.02.2023.
У підготовчому засіданні 07.02.2023 також було відсутнє електропостачання в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси, наступне засідання призначено на 15.03.2023.
У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 15.03.2023 розгляд справи було відкладено на 25.04.2023.
Ухвалою від 15.03.2023 задоволено заяву представника позивача про витребування доказів, витребувано інформацію про перетинання відповідачем державного кордону України.
У підготовчому засіданні 24.04.2023 проведеному за участі представника позивача Папіної С.В. було задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 08.06.2023.
У підготовчому засіданні 08.06.2023 було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_3 про виклик свідків, було продовжено представнику позивача строк для подання доказів та закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 13.07.2023.
У судовому засіданні 13.07.2023 продовжено розгляд справи в заочному порядку, з метою повторного сповіщення відповідача, розгляд справи відкладено на 24.08.2023, однак вирішено допитати свідка, який з`явився у судове засідання. Свідок ОСОБА_4 вказала, що не розуміє українську мову, тому, також з метою залучення перекладача для свідка, розгляд справи відкладено.
У судовому засіданні 24.08.2023 за допомогою перекладача Берладіна Д.А. було допитано свідка ОСОБА_4 .. Представник позивача ОСОБА_3 підтримала вимоги позову та просила задовольнити.
Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 15 грудня 2003 року між ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_6 , ОСОБА_1 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_6 та ОСОБА_1 купили в рівних частинах квартиру АДРЕСА_1 . Договір зареєстрований в реєстрі за №7-3129 державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. (а.с.12).
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.13).
ОСОБА_4 отримала частку квартири під АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , видане державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори Данкогло В.В. 19.01.2018 (а.с.84).
У період з 05 березня 2005 року по 27 лютого 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що вбачається з рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 16.02.2016 по справі №514/63/16-ц, яким шлюб між сторонам було розірвано. Рішення набрало законної сили 27.02.2016 (а.с.11).
Згідно відомостей №Л7-133569-ф/л про зареєстрований осіб у житловому приміщенні / будинку, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_2 (колишня дружина) та ОСОБА_8 (син сторін) (а.с.21).
Сусіди позивача ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 підписали 06.09.2022 акт, згідно якого ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації більше п`яти років, особистих речей в квартирі немає (а.с.15).
Згідно листа КП «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» від 20.09.2022, ОСОБА_2 не зверталася до виробничої дільниці №7 КП «ЖКС «Фонтанський» стосовно того, що вона не буде проживати в квартирі АДРЕСА_1 з поважних причин (а.с.32).
З відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, яка надійшла до суду 20.03.2023 вбачається, що ОСОБА_2 виїхала за межі території України 25.08.2022 та більше не заїжджала (а.с.50).
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 за допомогою перекладача ОСОБА_12 підтвердила не проживання відповідачки в квартирі вже тривалий час.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
ОСОБА_2 набула права користування квартирою як член сім`ї власника частки квартири ОСОБА_1 .
Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, слід брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 вказаного кодексу наведено випадки, в яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
В позові позивач посилався на те, що відповідач в 2016 року добровільної виїхала з квартири та забрала свої речі, з того часу не проживає в квартирі.
25.08.2022 ОСОБА_2 виїхала за межі території України та з того часу не поверталася.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Зазначений висновок містить постанова Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).
Суд оцінює вимоги позивача про визнання припиненим права відповідачки на користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції.
Для дотримання балансу захисту права власності позивача та прав відповідача, суд враховує, що відповідачка вже не є членом сім`ї позивача. Тривалий час відповідачка не проживала в квартирі до свого виїзду за кордон, особистих речей відповідача в квартирі немає. Такі обставини свідчать про втрату інтересу відповідачки до вказаного житла.
Отже, інтереси позивача, як власника квартири та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена його сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.
Втрата права користування квартирою не покладає на відповідача надмірний тягар, не порушить баланс інтересів сторін, оскільки відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тому право власності позивача підлягає захисту.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 31 серпня 2023 року.
Суддя: В.Я. Бондар