Справа №761/2576/23
Провадження № 2/752/5223/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10.07.2023 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Ящука Д.О.,

розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до АТ «Альфа - Банк» (після зміни назви АТ «Сенс Банк»), в якому просив здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як списання процентів за користування кредитом в рахунок погашення суми тіла кредиту; зобов`язати банк зробити перерахунок заборгованості та графіку погашення кредиту, виключивши списання процентів за користування кредитом.

Свої вимоги обґрунтував тим, що між сторонами було укладено угоду про надання споживчого кредиту № 631671444, за умовами якого позивач отримав від банку кредитні кошти, першочергова сума якого йому невідома, сума встановленої кредитної лінії станом на 15.12.2022 складає 147 196,54 грн.

Позивач вказує, що виконує зобов`язання за договором відповідно до графіку погашення заборгованості. Однак, за договором включається списання процентів за користування кредитом, що здійснюється автоматично. Сума, що належить до списання по процентам за користування кредитом згідно графіку платежів складає 66 449,03 грн.

Згідно виписки наданої відповідачем від 15.12.2022 поточна сума заборгованості позивача перед Банком складає 167 809,47 грн.

Списання процентів позивач вважає незаконним, а укладений між сторонами договір таким, що порушує його права як споживача, в зв`язку з чим наявні підстави для визнання його недійсним в частині нарахування плати за користування кредитом.

Зазначене стало підставою для звернення позивача із даним позовом до суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.01.2023 позовну заяву передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 31.05.2023 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без виклику сторін.

На момент розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву та не подав заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження.

На підставі положень статей 274-279 ЦПК України судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі сторін.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 627, ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» було укладено угоду про надання споживчого кредиту № 631671444 від 31.05.2021, за умовами якого позивач отримав від банку кредитні кошти, сума встановленої кредитної лінії станом на 15.12.2022 складає 147196,54 грн.

На підтвердження зазначеного позивачем надано суду виписку по рахунку, яка була надана Банком.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що списання процентів є незаконним, та укладений між сторонами договір є таким, що порушує права позивача, як споживача, в зв`язку з чим наявні підстави для визнання його недійсним в частині нарахування плати за користування кредитом.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що згідно із ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, об`єктом зобов`язання не можуть бути лише дії, які одна зі сторін вчиняє на власну користь.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку, останнього, їх повернути і сплатити за користування ними проценти.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

10.05.2007 Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 05.06.2007 року.

Згідно з п. 3.6. цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Ці Правила втратили чинність 10.06.2017 року.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину.

За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину.

Проаналізувавши умови укладеного між сторонами договору, слід вказати на те, що за своїм змістом умови спірного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, в тому числі й щодо списання банком відсотків, кредитний договір укладено із додержанням форми, встановленої законом.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачу було надано повну, всебічну, об`єктивну та достовірну інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору, а тому твердження позивача про те, що укладений між сторонами договір порушує його права, як споживача, суд до уваги не приймає, оскільки зазначені твердження і доводи позивача не підтверджуються наявними у справі доказами.

При цьому позивач не ставить вимогу про визнання частково недійсними окремих умов договору, а просить суд здійснити зарахування коштів, сплачених як списання процентів в рахунок погашення суми тіла кредиту, що не входить до компетенції суду.

Позивач в позовній заяві вказує на неправомірність дій банку, вказує, що договір порушує його права, при цьому, позивач взагалі не обґрунтовує свою позицію щодо неправомірності розміру та порядку нарахування відсотків.

Разом з тим, позивач не заперечує, що уклав кредитний договір, та не виконує його умови належним чином та у повному обсязі, сплачує відсотки, а тому є безпідставним твердження і вимога вважати даний кредит безвідсотковим та зараховувати всі сплачені проценти до суми тіла кредиту.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ЦПК України).

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності слід вказати про те, що саме позивач у справі, стверджуючи про порушення відповідачем його прав, мав довести ту обставину, на яку він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Ураховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що між сторонами у встановленому законом порядку було укладено кредитний договір, умови цього договору, якими, зокрема, встановлено обов`язок позивача сплачувати на користь банку проценти за користування кредитом, а тому у суду відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як списання процентів за користування кредитом в рахунок погашення тіла кредиту та для покладення на відповідача обов`язку здійснити перерахунок заборгованості та графіку погашення кредиту, виключивши списання процентів за користування кредитом.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») про захист прав споживачів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя