Справа № 286/2522/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Гришковець А. Л.

з секретарем Павленко Л. В.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Овручі справу за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 68434 грн. 05 коп., мотивуючи тим, що в період з 01.07.2019 по 23.09.2022 він працював дорожнім працівником 3 розряду в ПП «Автомагістраль». 23.09.2022 його було звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України - за власним бажанням. На день звільнення з роботи відповідач заборгував йому заробітну плату з січня 2022 року по день звільнення в загальній сумі 68434 грн. 05 коп.. Однак, всупереч положенням ст. 116 КЗпП України, розрахунок з ним до даного часу не проведено.

Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому він просить повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що насамперед, на переконання відповідача, вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки заявлені після спливу визначеного законодавством строку для такого звернення.

Так, частина друга ст. 233 КЗпП України передбачає, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Оскільки позивач був звільнений 23 вересня 2022 року, то 3-місячний строк звернення до суду з відповідним позовом сплив 23 грудня 2022 року.Натомість позивач звернувся до суду лише 27 червня 2023 року, що свідчить про пропущення ним строку звернення до суду, а відтак і про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Окрім того, загальновідомою є та обставина, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на всій території України починаючи з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року було введено воєнний стан строком на 30 діб. Указом Президента України №341/2022 від 17 травня 2022 року у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської федерації проти України на всій території України було продовжено строк дії воєнного стану в Україні строком ще на 90 діб. Нині воєнний стан знову ж таки продовжений та триває.

Відповідно до норм чинного в Україні законодавства, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, є обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами) - надзвичайними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання певних зобов`язань.

На засвідчення існування в державі форс-мажорних обставин Торгово-промислова палата України 28 лютого 2022 року опублікувала відповідний загальнодоступний лист за №2024/02.0-7.1.

Звернув особливу увагу суду, що головний офіс ПП «Автомагістраль», його територія та значна частина виробничих приміщень, які знаходяться у селі Синяк Бучанського району (колишнього Вишгородського району) Київської області, упродовж часу з 25 лютого 2022 року по 03 квітня 2022 року перебували під окупацією російських загарбників. У зв`язку з цим, виникли об`єктивні реальні загрози життю та здоров`ю працівників, було пошкоджено приміщення офісу та викрадено чи пошкоджено значну кількість транспортних засобів (27 шт.). Окрім того, було викрадено чи знищено всю офісну оргтехніку, документи, тощо. Також було повністю знищено сервер, значну кількість допоміжного обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно надзначних матеріальних збитків, розмір яких перевищив 50 млн. грн., у зв`язку з чим підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі та ще й до цього часу вживає заходів щодо хоча б часткового відновлення свого функціонування.

Внаслідок вищезазначених обставин, працівники підприємства тривалий час не мали можливості нормально працювати та виконувати свої функціональні обов`язки з незалежних від них причин, тобто внаслідок обставин непереборної сили (війни).

Зважаючи на відсутність доступу до приміщень офісу, мережі інтернет та комп`ютерної техніки, виникла реальна проблема навіть з необхідністю повідомлення контрагентів чи контролюючих органів про настання для підприємства таких форс-мажорних обставин, а відтак підприємство тривалий час навіть не мало можливості повідомити контрагентів та податкові органи про відсутність можливості своєчасно виконати свої зобов`язання.

За результатами звернення підприємства до правоохоронних органів щодо вказаних вище злочинних дій окупаційних військ Російської Федерації було порушено кримінальне провадження № 000108 від 8 квітня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України (порушення законів та звичаїв війни). Лише після обстеження підрозділами з розмінування територій, 14 квітня 2022 року старшим слідчим в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України капітаном поліції Нечай В.П. було здійснено огляд території, офісного приміщення та виробничої бази ПП «Автомагістраль», допитано у якості свідка юриста юридичного відділу підприємства ОСОБА_3 , під час чого було офіційно зафіксовано заподіяні збитки та пошкодження, реальну вартість яких до цього часу досудовим слідством ще не оцінено.

За власні обігові та частково кредитні кошти ПП «Автомагістраль» раніше виконало робіт і надало послуг у загальній сумі 324 538 511,70 гривень, які на сьогодні упродовж чинності воєнного стану у державі свідомо не приймаються керівництвом Служб автомобільних доріг у Житомирській і Київській областях, що унеможливлює швидке відновлення знищеної та пошкодженої матеріально- технічної бази підприємства та здійснення своєчасного розрахунку з працівниками підприємства та контрагентами. Вказане призвело до того, що на сьогодні підприємство має критичну ситуацію з виплатою заробітної плати працівникам, оскільки підрозділи Державного казначейства не здійснюють перерахування коштів на рахунок підприємства за давно виконані роботи та надані послуги, що унеможливлює будь-які розрахунки з бюджетом, працівниками та контрагентами за придбані матеріали.

ПП «Автомагістраль» на сьогодні вживає усіляких заходів щодо відшукання можливості відновити роботу, отримати зароблені раніше кошти та виконати власні зобов`язання, згідно з чинним законодавством України.

Лише за 2022 рік офіційний сукупний індекс інфляції склав 126,6%, що у грошовому еквіваленті від загальної суми боргу становить близько 85 млн. грн., які підприємство вже втратило через несвоєчасне прийняття та оплату робіт і послуг.

Таким чином, внаслідок ведення бойових дій у Бучанському районі Київської області та інших обставин непереборної сили, у тому числі й існування заборгованості з бюджету держави за вже виконані роботи та надані послуги, підприємство повідомляло усіх своїх працівників про існування форс-мажорних обставин та змушене було припинити своєчасну виплату заробітної плати працівникам, а також сплату бюджетних платежів до бюджетів усіх рівнів.

Тож на сьогодні усі працівники підприємства, опинилися в однакових складних умовах та з розумінням ставляться до наявної проблеми. Лише окремі працівники вирішили звільнитися та звернутися до суду з відповідними позовами про стягнення заробітної плати. На сьогодні у провадженні судів України перебувають 16 таких справи, де позивачі не змогли зрозуміти реальних проблем підприємства та намагаються в судовому порядку вирішити вказане питання.

Вважає, що викладеним вище та доданими до цього заперечення документами, приватне підприємство «Автомагістраль» довело факт настання для підприємства обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), які об`єктивно унеможливлюють належне та своєчасне виконання як господарських так і податкових зобов`язань, а також звільняють від відповідальності, а тому просить врахувати викладене і визнати відсутність вини підприємства у не здійсненні своєчасного розрахунку, а тому вимога щодо стягнення основного боргу є передчасною.

Аналізуючи викладене, переконаний у передчасності вимог щодо стягнення заборгованості до закінчення воєнного стану в державі, а відтак у задоволенні позову має бути відмовлено у повному обсязі.

Окремо хоче наголосити суду, що ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Разом з тим, позивач заявляє до стягнення суму заборгованості у розмірі 68 434,05 грн., хоча насправді сума заборгованості з урахуванням того, що він отримав частину виплати заробітної плати у сумі 22 800,00 гривень, є меншою.

Зокрема, вказана сума визначається шляхом елементарного розрахунку, який наведений у довідці від 10.05.2023, яка приєднана позивачем до матеріалів справи.

Так, якщо не враховувати визначених законодавством утримань позивача, то його чистий дохід за період з січня по вересень 2022 року становив 73 443,40 гривень, до якого також входила компенсація відпустки у сумі 20302 грн. 38 коп., гривень. У той же час, за вказаний період часу позивачеві було виплачено 22 800,00 грн., тож заборгованість навіть з урахуванням компенсації відпустки становить 73 443,40 22 800, 00 =50643 грн. 40 коп., однак аж ніяк не 68434 грн. 05 коп., як то зазначає позивач.

Окрім того, звертає увагу суду, що позивач не просив суд стягнути з відповідача суму компенсації відпустки, яка становить 20302 грн. 38 коп., а тому задоволення цієї вимоги і стягнення цієї суми свідчитиме про те, що суд вийшов за межі власних повноважень та вирішив спір у частині, про що позивач навіть не просив, адже позивач просить лише про стягнення заробітної плати, але ніяк не компенсації відпустки. За таких обставин та навіть у разі переконання суду в обґрунтованості вимог позивача, є очевидним, що сума заборгованості підприємства на користь позивача без урахування компенсації відпустки становить 50 643 грн. 40 коп. - 20 302 грн. 38 коп. = 30 341 грн. 02 коп..

Позивач надав відповідь на відзив на позовну заяву, в якій просить задовольнити його вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача на його користь заборгованість по зарплаті в сумі 68434, 05 грн., заперечення ж та мотиви відповідача просить відхилити, як такі, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про nopyшення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу г звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суд позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В дійсності 23 вересня 2022 року його було звільнено з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗПП України, що підтверджується копією трудової книжки. Розрахунок з ним в день звільнення не проведено.

В відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує, що йому заборговано зарплату з січня 2022 року по день звільнення, тобто по 23.09.2022. Відповідно до наданої довідки, копію якої він приєднав до позовної заяви №А-00000146, за вказаний період відповідачем нараховано заробітної плати в сумі 91234,05 грн., виплачено 22800, 00 грн., що також не заперечує відповідач ( 91234, 05 - 22800,00). А тому на день звільнення з роботи відповідач заборгував йому заробітну плату з січня 2022 року по день звільнення в загальній сумі 68434, 05 грн..

Відповідно до ст. 116 КЗПП України відповідач повинен був провести зі ним повний розрахунок, тому числі і по компенсації за невикористану відпустку в день звільнення. Однак, свого обов`язку відповідач не виконав. Що стосується чистого розрахунку, на що посилається відповідач у відзиві то при виплаті йому заборгованості по зарплаті в сумі 68434, 05 грн. будуть проводитися відрахування.

При вказаних обставинах він має законне право на захист своїх прав та законних інтересів.

Позивач в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, але в позовній заяві просить проводити судовий розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив, з підстав зазначених у відзиві. При цьому вказав, що позивач не просив в позовній заяві про стягнення на його користь компенсації за невикористану відпустку, а тому вказана сума не підлягає до задоволення. Взагалі позивач пропустив строк звернення до суду.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, врахувавши доводи, наведені в письмових заявах сторін по суті справи, та дослідивши письмові докази, вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч.1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 12 Закону України «Про оплату праці» законодавець закріпив перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці».

Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону України «Про оплату праці».

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

В п. п.6, 20 Постанови від 24.12.1999 №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату праці» розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

В ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» законодавець закріпив, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21) Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, то стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати.

Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

В той же час ч.2 ст.233 КЗпП України закріплено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи питання строку звернення до суду, суд відмічає, що довідка ПП «Автомагістраль» №А-00000146 про дохід ОСОБА_2 видана лише 10.05.2023.

Позивач звернувся з позовом до суду 27 червня 2023 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції. Відтак, позов подано до суду в межах тримісячного строку з дня одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (довідки про дохід).

Крім того, слід врахувати, що постановою КМУ від 25.04.2023 № 338 строк дії карантину, встановленого Постановою КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» від 09.12.2020 № 1236 з 19.12.2020 в черговий раз було продовжено до 30.06.2023.

Оскільки, відповідно до п. 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, то відповідно і з огляду на вказану норму строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Отже, за наведених обставин та визначеного правового врегулювання, посилання представника відповідача на пропуск позивачем встановлених ст. 233 КЗпП України процесуальних строків звернення до суду не грунтуються на законі.

Судом встановлено, що позивач працював у відповідача з 01.07.2019 по 23.09.2022 на посаді робітника 3 розряду дільниці і був звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача (а. с.3-5) та не заперечуються стороною відповідача.

Копія довідки ПП «Автомагістраль» від 10.05.2023 №А-00000146 свідчить, що нарахований ПП «Автомагістраль» дохід ОСОБА_2 за період з січня 2022 року по вересень 2022 року в загальній сумі становить 91234 грн. 05 коп. ( за січень 2022 року 16273 грн. 29 грн., за лютий 2022 року 7329 грн. 19 коп., за квітень 2022 року 4720 грн. 50 коп., за травень 2022 року 10807 грн. 45 коп., за червень 2022 року 18881 грн. 99 к оп., за липень 2022 року 12919 грн. 25 коп., за вересень 2022 року 20302 грн. 38 коп., (а.с.2).

Таким чином, борг підприємства перед позивачем за період з січня 2022 року по вересень 2022 року становить: 91234 грн. 05 коп. (нарахований дохід) 22800 грн. 00 коп. (виплачено) = 68434 грн. 05 коп.. За вирахуванням суми ПДФО та військового збору (16422 грн. 13 коп. + 1368 грн. 52 коп.) сума до виплати складає 50643 грн. 40 коп. (68434 грн. 05 коп. (16422 грн. 13 коп. + 1368 грн. 52 коп).

Відтак, стягненню на користь позивача із відповідача підлягає 50643 грн. 40 коп. заборгованості по заробітній платі, що відповідає 68434 грн. 40 коп. з утриманням з цієї суми при її виплаті передбачених законом податків та обов"язкових платежів.

Аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами в частині виплати заробітної плати, та правові норми, що їх регулюють, з врахуванням відповідно наведених висновків Конституційного Суду України та Верховного Суду; зважаючи, що відповідачем відновлено свою діяльність, суд не може покласти в основу рішення по справі доводи представника відповідача щодо не включення компенсації за відпустку в сумі 20302 грн. 38 коп. до структури заробітної плати та передчасності вимог, і приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 50643 грн. 40 коп., що відповідає 68434 грн. 40 коп. з утриманням з цієї суми при її виплаті передбачених законом податків та обов"язкових платежів.

Позивач звільнений від сплати судового збору при поданні позову за вимогу про стягнення заробітної плати на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп. в дохід держави.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 245, 263-265, 268, 430 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з приватного підприємства «Автомагістраль» (), що знаходиться за адресою: вул. Київська, 68 в с. Синяк Бучанського (Вишгородського) району Київської області, на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість по заробітній платі в сумі 50643 грн. 40 коп. (68434 грн. 05 коп. з утриманням з цієї суми при її виплаті передбачених законом податків та обов"язкових платежів).

Стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. в дохід держави.

Рішення в частині стягнення заробітної плати не більше ніж за один місяць підлягає негайному виконанню.

На рішення суду до Житомирського апеляційного суду через Овруцький районний суд Житомирської області може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. Л. Гришковець

Повне рішення виготовлено 30 серпня 2023 року