Справа № 461/5040/23
Провадження № 2/461/2146/23
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

04.09.2023 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі головуючого судді Стрельбицького В.В., розглянувши заяву представника позивача адвоката Миколайчука Ореста Ігоровича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Миколайчук Орест Ігорович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання часток у праві спільної власності, ?

встановив:

Фактичні обставини справи, суть клопотання та дані про особу,

яка його заявила, суть питання, яке вирішується судом.

У провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Миколайчук Орест Ігорович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про визнання часток у праві спільної власності.

Адвокат Миколайчук Орест Ігорович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою про забезпечення позову. Згідно з прохальною частиною даної заяви, представник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме: приміщення квартири площею 175,3 м2 по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; житлову квартиру площею 76,5 м2 по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; житлову квартиру площею 72,9 м2 по АДРЕСА_3 , реєстраційний номер майна: 16484539; земельну ділянку площею 0,2727 га, кадастровий номер: :01:005:0001 у с. Красів Тростянецької територіальної громади Стрийського району Львівської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 230; житловий будинок площею 282,6 м2 по АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 230.

Обґрунтовуючи подану заяву, представник позивача вказує на те, що пред`явлені ОСОБА_1 позовні вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 містять майновий характер і у випадку гіпотетичного задоволення їх у повному обсязі, матимуть наслідком зміну особового складу власників вищеописаної нерухомості у зв`язку із визнанням права власності на частки у такому майні за дочкою померлого спадкодавця ОСОБА_5 . Адвокат Миколайчук О.І. зауважує, що у середині серпня 2023 року ним проводився огляд платформ, розміщених у мережі Інтернет, призначених для продажу об`єктів нерухомого майна та було виявлено оголошення про продаж об`єктів нерухомості, які перебувають у власності відповідачів і є предметом спору в межах справи. Щодо кожного з об`єктів нерухомого майна, частку у праві власності на які ОСОБА_1 просить визнати за собою, представник позивача вказує наступне.

Приміщення квартири по АДРЕСА_1 має площу 175, 3 м2, а реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Оголошення про продаж такого об`єкту розміщено на інтернет-сайті «ОLХ» за вартістю 450 000 доларів США. Житлової квартири по АДРЕСА_2 , яка має площу 76, 5 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101. Оголошення про продаж такого об`єкту розміщено на інтернет-сайті «ОLХ» за вартістю 210 000 доларів США. Стосовно житлової квартири по АДРЕСА_3 , то площа такої становить 72, 9 м2, реєстраційний номер майна 16484539. Оголошення про продаж такого об`єкту розміщено на інтернет-сайті «ОLХ» за вартістю 125 000 доларів США. Окрім того, станом на момент розгляду Галицьким районним судом м. Львова справи №461/5040/23, відповідачем здійснюються спроби відчуження земельних ділянок площею 0, 2727 га, кадастровий номер :01:005:0002 та площею 0, 25 га, кадастровий номер :01:005:0001 в с. Красів Тростянецької територіальної громади Стрийського району Львівської області, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 230 і 230, а також житлового будинку площею 282, 6 м2 по АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 230.

Таким чином, попри перебування на розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідачі намагаються здійснити відчуження об`єктів нерухомого майна, які є предметом розгляду у такій.

Мотиви та висновки суду, а також положення закону,

яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. А у пункті 4 даної постанови роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Адекватність заходу щодо забезпечення позову, який застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи щодо забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів щодо забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Ухвалюючи рішення за заявою, суд виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

В свою чергу, представник позивача вказуючи на те, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи унеможливить ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не зазначає у чому конкретно полягають ці складнощі і у який спосіб це ускладнить виконання рішення суду. Так, представник позивача вказує, що ймовірне відчуження спірних об`єктів нерухомого майна може призвести до породження нових спорів з потенційними добросовісними набувачами цих об`єктів. Водночас, ґрунтуючи свої доводи представник позивача фактично ставить інтереси свого довірителя понад інтереси інших учасників процесу та власників майна, в той час як правомірність вимог позивача повинна бути оцінена за результатами розгляду справи та доведена в процесі судового провадження. Отже, у даному випадку запропоновані заходи забезпечення позову, на думку суду, не враховують необхідності дотримання справедливого балансу між правами усіх учасників спору. Варто також відзначити, що зміст позовної заяви та заяви про забезпечення позову вказує на те, що позивач фактично не користується спірними об`єктами, при цьому спір має майновий характер. З огляду на те, що у самих доказах наданих позивачем (відповідних оголошеннях) містяться дані про грошовий еквівалент об`єктів, позивачем залишено поза увагою той факт, що майновий спір може бути вирішений не лише у спосіб запропонований ним. Більше того, посилаючись на потенційні інші судові спори, представник позивача також залишає поза увагою вірогідність майбутніх спорів щодо використання відповідних об`єктів, за умови задоволення позову.

Окрім того, адвокат Миколайчук О.І. звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, залишає поза увагою той факт, що як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта:

- квартира за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 101, перебуває у власності ОСОБА_2 з 13.08.2018; - приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 01, перебуває у власності ОСОБА_2 з 26.10.2015;

- приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 01, перебуває у власності ОСОБА_2 з 21.10.2014; - земельна ділянка площею 0,2727 га, з кадастровим номером :01:005:0002, яка розташована в с. Красів Миколаївського району Львівської області, перебуває у власності ОСОБА_2 з 22.08.2016;

- земельна ділянку площею 0,25 га, з кадастровим номером :01:005:0001, яка розташована в с. Красів Миколаївського району Львівської області, перебуває у власності ОСОБА_2 з 22.08.2016.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що на твердження сторони позивача усе вищезазначене майно було придбане за час перебування ОСОБА_5 у шлюбі з ОСОБА_2 та є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, представником позивача у заяві про забезпечення позову жодними належними та допустимими доказами не доведено той факт, що майно, на яке він просить накласти арешт, входить до обсягу спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , оскільки таке, ще до смерті останнього належало на праві власності ОСОБА_2 , а ОСОБА_5 таке не належало та може бути особистою приватною власністю дружини померлого. За переконанням суду, наведення цих доводів, як підстави для застосування заходів забезпечення позову може вказувати на наперед сформовану позицію суду у справі, що суд знаходить неприпустимим.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Таким чином, виходячи з наведених вище доводів та мотивів, суд приходить до висновку, що представником позивача не наведено належних підстав для забезпечення позову, зокрема належним чином не доведено та не обґрунтовано загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. При цьому, суд також виходить з того, що в ході розгляду заяви не встановлено те, що запропоновані заходи збалансовані співвідношенням негативних наслідків від вжиття заходів щодо забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

З урахуванням положень ст. 149, 150 ЦПК України, наведених доводів та мотивів, враховуючи розумність, обґрунтованість і адекватність вимог заявника, а також те, що відсутні належні докази реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку його ухвалення на користь позивача, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст.149-153 ЦПК України,

постановив:

У задоволенні заяви відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 04 вересня 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький