Справа № 338/37/22
Провадження № 22-ц/4808/767/23
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів : Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду від 20 березня 2023 року, в складі судді Шишка О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Солотвинська селищна рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області, про усунення перешкод в користуванні дорогою загального користування та заборону чинити перешкоди в користуванні дорогою,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні дорогою загального користування та заборону чинити перешкоди в користуванні дорогою.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16 лютого 2015 року є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 та проживає в будинку АДРЕСА_2 № 111 від 11 грудня 2007 року йому надано дозвіл на перебудову житлового будинку на АДРЕСА_2 та видано Богородчанською районною архітектурою будівельний паспорт на забудову земельної ділянки.

При розробці проекту землеустрою на вказану земельну ділянку 2014 року був складений кадастровий план згідно з яким повз його будинок проходить дорога, яка належить до земель сільської ради.

ОСОБА_4 разом із чоловіком проживають на АДРЕСА_3 в будинку, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до рішення Порогівської сільської ради від 15 листопада 2019 року її чоловіку ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку площею 0,2493 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. На вказану земельну ділянку складено кадастровий план, відповідно до якого від точок Г до А передбачено дорогу.

Позивачі стверджують, що вони та члени їхніх сімей багато років користуються дорогою на АДРЕСА_1 . Крім них цією дорогою користуються жителі будинків АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_8 , які розташовані вздовж дороги.

Вказана дорога проходить також біля господарств відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який є зятем останньої. Протягом тривалого часу відповідачі перешкоджають вільно користуватися дорогою, встановивши на дорозі ворота з штахетин. Добровільно усунути перешкоду в користуванні дорогою до належних їм земельних ділянок шляхом знесення воріт відповідачі не бажають. Конфлікт з приводу користування дорогою триває довгий час.

Так, рішенням Богородчанського районного суду від 30 липня 2015 року, яке оскаржувалося в апеляційному та касаційному порядку й набрало чинності, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перешкоджають доступу до своїх земельних ділянок як ОСОБА_3 так і жителям АДРЕСА_1 , встановивши ворота із штахетин. Цим рішенням зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_7 усунути перешкоди в користуванні дорогою до належної ОСОБА_3 земельної ділянки шляхом демонтажу воріт. Після завершення оскарження та набрання ним чинності рішення суду відповідачами було виконано.

Наприкінці січня 2021 року, не заважаючи на рішення суду, яке набрало законної сили, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 самовільно встановили паркан біля будинку АДРЕСА_8 , до цього паркана прилаштували поперек дороги ворота з штахетин, закриваючи ці ворота на замок, чим чинять перешкоди проходу та проїзду жителям вулиці. Пройти дорогою можна тільки з дозволу відповідачів, кожного разу з цього приводу виникають скандали і зі сторони відповідачів звучать постійні образи. У добровільному порядку відповідачі відмовляються усунути перешкоди в користуванні дорогою шляхом демонтажу самовільно встановлених воріт та заперечують факт самовільного зайняття дороги загального користування. Відповідачка ОСОБА_5 постійно стверджує, що дорога є частиною її земельної ділянки, хоча ніяких правовстановлюючих документів, які б підтверджували це право не має.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 13 січня 2022 року до участі в справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Солотвинську селищну раду Івано-Франківського району Івано-Франківської області.

Рішенням Богородчанського районного суду від 20 березня 2023 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_5 та ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дорогою, яка проходить по АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу воріт, встановлених біля будинку АДРЕСА_8 .

Заборонено ОСОБА_5 та ОСОБА_1 чинити будь-які перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вільному пересуванні дорогою, яка проходить по АДРЕСА_1 , зокрема, не перешкоджати проходу, проїзду, не встановлювати будь-які споруди, огорожі.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом враховано виключно докази надані позивачами, які суперечать правовстановлюючим документам учасників справи та один одному, суд не встановив всіх обставин що мають значення для справи.

Зазначив, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.06.2021року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є законною власницею житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок та господарські споруди у 1922 році споруджено родиною заявниці (її батьками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ), що підтверджується довідкою сільської ради.

Згідно виписки з погосподарської книги, виданої Порогівською сільською радою 05.10.2018 р. вих №240/02-30, для обслуговування житлового будинку на погосподарському обліку за вказаним домогосподарством рахується: одна земельна ділянка площею 0,21 га, яка не розподіляється проїздами, дорогами на дві ділянки.

3 1922 року по сьогоднішній день, тобто понад сто років вищевказаний житловий будинок та господарські споруди по АДРЕСА_8 , а також одна суцільна земельна ділянка, на який вони розташовані як єдине домоволодіння перебувають в користуванні родини ОСОБА_5 .

Судом першої інстанції не з?ясовано у повній мірі відсутність чинного основного містобудівного документу - Генерального плану с.Пороги в частині хутора Діли, де розташовано домогосподарства ОСОБА_5 , а отже відсутні належні документи, які би підтверджували наявність спірної дороги.

Відповідно до ст. 39 Земельного кодексу України, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту.

Крім того, рішенням Івано-франківоького окружного адміністративного суду від 11.02.2022, яке залишено без змін постановою восьмого апеляційно адміністративного суду від 06.12.2022 у справі за позовом ОСОБА_5 до Солотвинської селищної ради за участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 скасовано рішення Порогівської сільської ради Богородчанського району від 11 вересня 2017 про затвердження генерального плану забудови села Пороги Богородчанського району.

Дане судове рішення має преюдиційне значення, оскільки встановлено фактичні обставини справи, що не підлягають доказуванню при розгляд інших справ між цими ж учасниками.

Судом першої інстанції не з?ясовано у повній мірі відсутність належних, допустимих та достатніх доказів того, що по земельній ділянці ОСОБА_5 площею 0,21 га з цільовим призначенням - «для будівництва та обслуговування житлового будинку» має проходити спірна «дорога загального користування», а також доказів того, що це може бути єдина «дорога» до земельних ділянок та будинків позивачів, що начебто порушує їх права користування своїми домогосподарствами.

Крім того, судом першої інстанції не з?ясовано у повній мірі відсутність належних, допустимих та достатніх доказів заявленого позивачем з посиланням на ст. 376 ЦК України «самовільного будівництва» відповідачами воріт, існуючих з 1922 року.

Представник апелянта вказує, що звертаючись до суду за захистом своїх прав, позивачі прагнуть порушити право власності ОСОБА_5 , вимагають від неї знищити свою власність, проте незаконність набуття такої власності на підставі судового рішення не встановлена.

Крім того, суд першої інстанції не надав правової оцінки відсутні законних підстав вимагати від ОСОБА_1 «демонтувати паркан та ворота», що належать не йому, а іншій особі - ОСОБА_5 на підставі чинних правовстановлюючих документів. Позивачі вимагають від ОСОБА_1 вчинення протиправних дій стосовно приватної власності іншої особи, що може бути кваліфіковано як кримінальне правопорушення проти власності, оскільки право власності ОСОБА_5 безпосередньо на огорожу та на ворота належним чином зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, це право власності не скасовано.

Також судом першої інстанції не взято до уваги покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтвердили факт існування воріт.

Посилаючись за зазначені обставнини представник апелянта просив рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокат Баландіна Ю.Ю. зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, судом повно та всебічно досліджено всі докази по справі та прийнято рішення згідно норм чинного законодавства.

Судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів, а саме, на підставі показань свідків, в тому числі і дружини апелянта та дочки ОСОБА_5 було встановлено факт чинення відповідачами перешкод позивачам у користування дорогою загального користування.

Наявні в матеріалах справи належним чином досліджені в судовому засіданні докази, а також і рішення суду від 30.07.2015 року, підтверджують факт існування такої дороги тривалий термін часу.

Відсутність у відповідачів правовстановлюючих документів на землю вказує на те, що останні не набули в законний спосіб прав на землю, а відсутність земельної документації на таку земельну ділянку вказує на відсутність визначених меж земельної ділянки в натурі з подальшим погодженням таких меж з суміжними землекористувачами.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_2 та представник ОСОБА_5 ОСОБА_13 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 їх представник ОСОБА_14 , представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Солотвинської селищної ради Широких Ю.В. заперечили доводи апеляційної скарги, посилаюись на обрунтованість висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, поясенення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив із того, що протиправними діями відповідачів порушено право користування позивачів дорогою загального значення, а тому їх слід зобов?язати усунути негативні наслідки в праві користування позивачами дорогою по АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу воріт, встановлених біля будинку АДРЕСА_8 .

З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що між стронами протягом тривалого часу існує спір з приводу користування дорогою загального значення по АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи вбачається, що згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 16 лютого 2015 року позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,1499 га, яка розташованана АДРЕСА_1 (а.с.16). Рішенням Порогівської сільської ради № 111 від 11 грудня 2007 року йому надано дозвіл на перебудову житлового будинку на старому садибному місці на АДРЕСА_2 та видано Богородчанською районною архітектурою будівельний паспорт (а.с. 18-20 т. 1).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 серпня 2019 року №176231877 ОСОБА_6 , чоловікові позивачки ОСОБА_4 , належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_3 (а.с.26). Також рішенням Порогівської сільської ради від 15 листопада 2019 року №549-18/2019 ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку площею 0,2493 га для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку. На цю земельну ділянку складено кадастровий план, відповідно до якого в точках Г до А передбачено дорогу (а.с.27-28т.1).

Відповідачці ОСОБА_5 згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майновід 02.11.2021, (на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом) на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_8 (а.с. 44 т. 1).

Відповідно до виписки з погосподарської книги від 05.10.2018 року № 240/02-30, виданої Порогівською сільською радою, за ОСОБА_15 (спадкоємцем якого являється відповідачка ОСОБА_5 ) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_8 рахується земельна ділянка площе.ю 0,21 га.

Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами побудований до 1992 року. (а.с. 109 т.1)

Встановлено, що ОСОБА_15 звернувся до Порогівської сільської ради із заявою від 14.11.2019 про передачу у власність земельної ділянки площею 0,21 га га длля обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_8 .

Рішенням Порогівської сільської ради від 24.12.2019 ОСОБА_15 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,21 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 за рахунок земель, які були в користуванні громадян. У рішенні зазначено, що при проведенні обмірів слід чітко дотримуватись генерального плану села Пороги (а.с. 111 т.1).

Згідно виготовленої план-схеми розміщення земельних ділянок ОСОБА_15 по АДРЕСА_8 відображено дві відокремлені земельні ділянки площею 0,012 га та 0,08 га, які розділені дорогою.

Встановлено, що вищезазначена земельна ділянка у власність ні ОСОБА_15 , ні ОСОБА_5 не передана.

Встановлено, що спір з приводу користування позивачами дорогою до своїх промешкань існує протягом тривалого часу.

Так, рішенням Богородчанського районного суду від 30 липня 2015 року задоволено позов ОСОБА_3 , зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_7 усунути перешкоду у користуванні дорогою до належної ОСОБА_3 на праві власності земельної ділянки яка розташована до господарства по АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу встановлених воріт.

Судом встановлено, що через господарства відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_7 проходить дорога, яка веде до господарства ОСОБА_3 та інших жителів вулиці, однак відповідачі чинять останньому перешкоди в користуванні дорогою, перешкоджають доступу до його земельної ділянки, встановивши ворота із штахетин.

Рішення суду щодо демонтажу встановлених воріт відповідачами було виконано.

Відповідно до акту обстеження земельної ділянки, складеного комісією Солотвинської селищної ради, 21 лютого 2022 року проведено обстеження земельної ділянки, якою проходить дорога (проїзд) до житлових будинків громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_16 та ОСОБА_4 . Комісією встановлено існуючий проїзд (дорогу), на якій ОСОБА_5 встановила ворота, чим перешкоджає проїзду. Комісією рекомендовано ОСОБА_5 не чинити перешкоди в користуванні (дорогою) проїздом до житлових будинків вказаних громадян (а.с.162 т.1).

Відповідно до викопіювання з картографічних матеріалів Вінницької експедиції та карти села Пороги встановлено наявність дороги по АДРЕСА_1 (а.с.33 т.1).

Із матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_5 , не погоджуючись із рішенням Порогівської сільської ради від 11 вересня 2017 року про затвердження генерального плану забудови села Пороги, згідно якого через її подвір`я проходить дорога, оскаржила його у судовому порядку.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.02.2022 року (залишеним без зміни постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2022 року) задоволено позов ОСОБА_5 , визнано протиправним та скасовано рішення Порогівської сільської ради Богородчанського району від 11 вересня 2017 року № 269-10/2017 «Про затвердження генерального плану забудови села Пороги Богородчанськогго району Івано-Франківської області».

Ухвалюючи рішення суд виходив із того, що Порогівська сільська рада проігнорувала вимоги щодо розробки генерального плану села та проведення громадських слухань, не забезпечила оприлюднення та проведення процедури розгляду пропозицій громадськості, чим порушила права позивача тва інших мешканців села на участь у розробленні та затвердженні містобудівної документації, позбавила позивача права подання пропозицій до проекту «оновленого генерального плану села» в порядку передбаченому законодавством.

Так, 21 лютого 2022 року комісією Солотвинської селищної ради за зверненням ОСОБА_5 було проведено обстеження земельної ділянки, якою проходить дорога (проїзд) до житлових будинків громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_16 та ОСОБА_4 . Відповідним актом було встановлено, що дорога (проїзд) існуючий на даний час, але громадянка ОСОБА_5 встановила ворота, чим перешкоджає проїзду. Також комісією було рекомендовано ОСОБА_5 не чинити перешкоди в користуванні (дорогою) проїздом до житлових будинків вказаних громадян (а.с.162).

Відповідно до викопіювань з картографічних матеріалів Вінницької експедиції та карти села Пороги вбачається наявність спірної дороги (а.с.33).

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.

За змістом ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень п.г ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Частиною другою ст. 13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Держава, згідно ст. 152 ЗК України, забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції правильно зазначив про те, що зібраними доказами в справі доведено факт існування дороги до господарств позивачів і право безперешкодного користуватися нею, а також факт чинення відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перешкод у користуванні дорогою.

Так, факт існування спірної дороги підтверджено рішенням Богородчанського районного суду від 30 липня 2015 року.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що встановлені судом обставини не стосуються ОСОБА_5 , яка не брала участі в справі, є необгрунтованими.

Згідно облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки домогосподарства за адресою АДРЕСА_8 встановлено, що членами зазначеного домогосподарства з реєстрацією місця проживання значаться: ОСОБА_15 ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с. 14 т.1).

У 2015 році ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні дорогою. Судовим рішенням по даній справі встановлено наявність дороги через господарства в яких проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , по АДРЕСА_8 та АДРЕСА_8 . ОСОБА_5 постійно проживає за адресою по АДРЕСА_8 , а відтак обставини щодо наявності спірної дороги до господарства ОСОБА_3 уже встановлені рішенням суду та мають преюдиціальний характер.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що позивачі порушують право власності ОСОБА_5 , вимагаючи від неї знищити свою власність ворота. Встановлено, що на виконання рішення Богородчанського районного суду від 30.07.2015 року було демонтовано встановлені ворота які перешкоджали позивачам користуватися дорогою, однак у подальшому згідно пояснень свідка ОСОБА_11 дружини відповідача, на прохання ОСОБА_5 , ОСОБА_1 встановив повторно на тому самому місці ворота.

Вказані обставини відповідачами не спростовано.

Таким чином, відповідачі самочинно повторно встановили на дорозі ворота, у зв`язку з чим суд дійшов правильного висновку про зобов`язання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні позивачами дорогою, шляхом демонтажу воріт.

Колегія суддів зауважує також, що Івано-Франківський окружний адміністративний суд ухвалюючи рішення від 11.02.2022 року про визнання протиправним та скасування рішення Порогівської сільської ради Богородчанського району від 11 вересня 2017 року № 269-10/2017 «Про затвердження генерального плану забудови села Пороги Богородчанського району Івано-Франківської області», виходив із того, що Порогівська сільська рада не забезпечила оприлюднення та проведення процедури розгляду пропозицій громадськості, чим порушила права позивача тва інших мешканців села на участь у розробленні та затвердженні містобудівної документації, позбавила позивача права подання пропозицій до проекту «оновленого генерального плану села» в порядку передбаченому законодавством. Разом з тим, питання наявності спірної дороги судом не вирішувалося, а відтак посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини встановлені у даній справі є необґрунтованими.

Інші докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції, суд дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішенняБогородчанського районного суду від 20 березня 2023 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин