Справа № 466/6336/21
Провадження № 2/466/250/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 серпня 2023 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

секретаря с/з Коновал Х.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача, адвоката Вівчарівського В.П.

представника відповідача, адвоката Ганусяк О.І.

справа № 466/6336/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ :

16.07.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 17.04.2015 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка після реєстрації шлюбу взяла прізвище ОСОБА_4 .

16.08.2018 року позивач продає житловий будинок та земельну ділянку, які належали їй до реєстрації вищевказаного шлюбу. Внаслідок цього продажу позивач отримує дохід в розмірі 52 000,00 доларів США, що за курсом НБУ становило 1 427 392,72 грн.

16.10.2018 року позивач купує у забудовника квартиру за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 500000,00грн, кошти за яку було сплачено позивачкою в розмірі 295000,00 грн та ОСОБА_5 , сином позивачки, в розмірі 205000,00 грн. На придбання зазначеної квартири не витрачались кошти, що є об`єктом спільної власності позивачки та відповідача, а також відповідач не вносив власних особистих коштів.

З того часу у вказаній квартирі ремонт не здійснений, тобто квартира не покращилась і моменту придбання.

З цих підстав, позивач вважає, що зазначена квартира незважаючи на те, що придбана під час шлюбу не є об`єктом спільної власності із відповідачем, а є її особистою приватною власністю.

Напочатку 2021 року позивачка бажала подарувати вказану квартиру своєму синові, проте не змогла це зробити з причини відмови нотаріуса посвідчити відповідний договір дарування без згоди відповідача, оскільки формально квартира була придбана під час шлюбу, а відповідач відмовився надати згоду на дарування.

Отже, у позивачки є непереборні обставини, що перешкоджають реалізувати права власності, а саме розпорядження. Цими обставинами є невизнання відповідачем права особистої власності позивачки на вищезазначену квартиру.

Згідно з п. 3 ч. 1 cm. 57 Сімейного кодексу України - Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним. за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Крім того, вказує, що Верховний Суд у Постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 зазначив наступний висновок - у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вищевикладене, вимушена звернутися до суду.

27 жовтня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_3 (а.с.86).

24.03.2022 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, судом прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження із позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно (а.с.111-112).

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивує тим, що 17 квітня 2021 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації актів цивільного стану було зроблено запис №135 та видано свідоцтво про шлюб №250279 відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького управління юстиції у Львівській області.

На даний час, шлюбні відносини між ними фактично припинені і спільне господарство не ведеться через сварки, в зв`язку з чим позивач проживає окремо, винаймаючи квартиру АДРЕСА_4 .

Жодних питань щодо поділу майна, набутого ними з відповідачкою спільно протягом перебування у шлюбі, не вирішувалося. Жодних договорів про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності між ними не укладалося.

На теперішній час позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Відповідач не визнає спільною сумісною власністю квартиру набуту ними за час перебування у шлюбі, заперечує проти того щоб позивач проживав у даній квартирі та відповідно дана квартира знаходиться в одноособовому постійному користуванні відповідача.

Зважаючи на те, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач вирішив звернутися до суду щодо вирішення зазначеного спору.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 70 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу,… можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, як згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

16.10.2018, протягом шлюбу, Позивачем та Відповідачем за спільні кошти подружжя було придбана квартира, об`єкт житловоі? нерухомості загальною площею 54.1,кв.м. (житлова площа 28.3кв.м.) яка складається із двох житлових кімнат та кухні за адресою: АДРЕСА_1 , яка набута на підставі договору купівлі-продаж, майнових прав, № 4, укладеного із приватним підприємством «Статок».

Для придбання квартири Позивач уклав декілька договорів позики а саме:

03.08.2018 року позивач отримав від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США. Вказане підтверджується розпискою що додається до позовної заяви.

28.08.2018 року позивач отримав від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою.

15.09.2018 року позивач отримав від ОСОБА_8 кошти в сумі 7000,00 доларів США на підставі укладеної розписки.

06.10.2018 року позивач отримав від ОСОБА_9 2000,00 доларів США на підставі розписки.

Таким чином, позивач уклав договори позики для купівлі зазначеної квартири на загальну суму 29000,00 доларів США.

Відтак, договори позики, укладені позивачем в інтересах сім`ї для купівлі оскаржуваної квартири.

За таких обставин, майнові права на квартиру АДРЕСА_5 а, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу відповідно до ч.1 ст.70 СК України на рівні частки.

Окрім, цього відповідач не надає позивачу документів, що підтверджують право власності на вищезазначену квартиру.

З огляду на вище наведене, позивач підтвердив, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу та тягар доказування протилежного покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні висновки наведені в постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17.

Враховуючи вищевикладене, для захисту своїх прав ОСОБА_2 вимушений звернутися з зустрічним позовом до суду.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та письмових поясненнях. Просять первісний позов задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов заперечили з підстав, викладених в письмових поясненнях щодо заперечень зустрічного позову, долучених до матеріалів справи та просили у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_11 в судовому засіданні первісний позов заперечив з підстав, викладених в письмовому відзиві, долученому до матеріалів справи. Зустрічні позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в зустрічній позовній заяві.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов не підлягає до задоволення, а зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що з 17.04.2015 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.5).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31.01.2022 року, шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірвано.

В судовому засіданні встановлено, що під час перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 54.1кв.м.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.12).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

В матеріалах справи відсутні докази про домовленість між сторонами про порядок поділу майна.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Відповідно до позиції Верховного суду, висловленої в постанові Великої Палати в справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року, яка з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.

Так, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що їй на підставі Договору дарування від 09.09.2008 року належали на праві власності житловий будинок з господарськими прибудовами та земельна ділянка, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.8).

Відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 16.08.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Теплою М.Ю., ОСОБА_1 продала ОСОБА_14 житловий будинок АДРЕСА_6 та земельну ділянку площею 0,1га, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 за ціною 52000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою від 16.08.2023 про передачу коштів (а.с.6-7,9).

Одержані за продаж житлового будинку та земельної ділянки грошові кошти ОСОБА_1 вклала у придбання спірної квартири АДРЕСА_3 .

Так, згідно Договору №4 купівлі-продажу майнових прав від 16.10.2018 року, ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_3 (а.с.10-11).

З квитанцій від 16.10.2018 року щодо оплати за Договором №4 купівлі-продажу майнових прав від 16.10.2018 року вбачається, що кошти за спірну квартиру вносились безпосередньо ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_5 , який будучи свідком підтвердив вказані обставини (а.с.13).

Крім того, судом встановлено, що за кошти з продажу ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_6 та земельної ділянки площею 0,1га, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , 16.10.2018 року придбано також квартиру АДРЕСА_7 , яка зареєстрована за матір`ю ОСОБА_1 ОСОБА_13 (а.с.47).

А отже, надання ОСОБА_1 доказів того, що 16.08.2018 року нею було продано житловий будинок АДРЕСА_6 та земельну ділянку площею 0,1га, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , не доводить того, що спірне майно було придбано саме за ці кошти.

Більше того, як вбачається з Розписки від 03.08.2018 року, ОСОБА_2 одержав в борг від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 15000 Євро для купівлі квартири АДРЕСА_3 (а.с.51, 91). Вказану обставину підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 .

Крім того, згідно Розписки від 28.08.2018 року, ОСОБА_2 одержав в борг від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 5000 доларів США для купівлі квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується також письмовою заявою свідка ОСОБА_7 (а.с.52, 92, 214).

Окрім того, відповідно до Розписки від 22.02.2021 року, ОСОБА_2 разом з дружиною ОСОБА_1 позичали 15.09.2018 для купівлі квартири у ОСОБА_8 кошти в сумі 7000 доларів США (а.с.53, 93).

Також, з Розписки від 06.10.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 одержав в борг від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 2000 доларів США для купівлі квартири АДРЕСА_3 (а.с.54, 94).

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі № 462/1868/15-ц .

Відтак, з врахуванням викладеного, позивач ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами придбання спірного майна - квартири АДРЕСА_3 , за особисті кошти. А отже, спірна квартира була набута сторонами саме у спільну сумісну власність.

Твердження позивача про те, що відповідач не працював та не отримував доходи частково спростовується відповіддю з ГУ ДПС у Львівській області про майновий стан та доходи ОСОБА_2 , згідно якої у 2019 році останнім отримано 196100,00грн. з продажу нерухомого майна (а.с.157-158).

Окрім того, пояснення позивача про те, що відповідач не брав жодної участі в купівлі спірної квартири та у проведенні ремонтних робіт також суперечать матеріалам справи, зокрема наданими відповідачем копій товарних чеків з мережі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » для ремонту квартири (а.с.215-250).

Відтак, посилання ОСОБА_1 на те, що квартира була придбана за кошти отримані нею за продаж будинку та земельної ділянки, які були її особистою приватною власністю, не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, а показання свідка ОСОБА_13 таким доказом не є. При цьому суд звертає увагу на те, що факт передачі коштів або іншого майна родичем одного із членів сім`ї на купівлю або будівництво спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя.

Вирішуючи первісний позов ОСОБА_1 , суд враховує, що оскільки позивач не спростувала презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру та не надала доказів, які б підтверджували купівлю квартири за її особисті кошти, тому суд у задоволенні первісного позову відмовляє.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, то такий, на думку суду підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вже встановлено судом, сторони з 17.04.2015 року перебували у фактичних шлюбних відносинах та під час перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 54.1кв.м.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21листопада 2018 року у справі N 372/504/17 які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин які виникли між сторонами.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Крім того суд приймає до уваги правовий висновок ВП ВС у справі 372/504/17, де було зазначено, - «…Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений особою не вирішено….».

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Жодна зі сторін у справі не спростовувала презумпцію спільності майна подружжя на вказану частину квартири.

Таким чином, суду не подано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні ст. 70 СК України, та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності дружини, чоловіка в розумінні положень ст. 57 СК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.).

Суд враховує правову позицію висловлену в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20), де зазначено, що якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку на квартиру, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з заявлених зустрічних позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що оскільки в задоволенні первісного позову судом відмовлено, а набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірна квартира АДРЕСА_3 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, належних доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток сторонами не надано, відповідач не спростувала презумпцію спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру, то зустрічний позов є обґрунтованим та виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд визнає квартиру спільною сумісною власністю сторін, здійснює поділ квартири між сторонами шляхом визнання за кожним з них права власності по 1/2 ідеальній частці квартири.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги підлягають до задоволення.

Згідно статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

У зв`язку з наведеним, з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подачу зустрічного позову в розмірі 5000,00грн.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141, 263-265,268,274, 289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

у задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити повністю.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 5000,00 грн.(п`ять тисяч гривень).

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_8 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 01 вересня 2023 року.

Суддя О. І. Ковальчук