ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Пікуля В.П., Одринської Т.В.

при секретарі Філоненко О.В.

за участю відповідача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Мірошник Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року ухваленого у складі головуючого судді Мельникової І.Д., повний текст судового рішення виготовлено 11 листопада 2021 року

у справі за позовом ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У грудні 2017 року до Московського районного суду м. Харкова звернулась ФОП ОСОБА_2 з позовом ОСОБА_1 про стягнення коштів. Просила стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу у розмірі 195200 грн., відсотки у розмірі 1371,75 грн. та три відсотки річних у розмірі 304,83 грн, а всього 196 876,58 грн. та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що протягом 2015 року ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який також на той час перебував у статусі фізичної особи-підприємця вели переговори щодо здійснення спільної господарської діяльності з метою отримання прибутку. 02.10.2015 р. не досягнувши згоди щодо істотних умов спільної діяльності позивач передала ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 70 000,00 грн., що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 02.10.2015 р.

Відповідно до змісту вказаної розписки грошові кошти були прийняті відповідачем в рахунок оплати за виготовлення та переробку одноразових простирадл СМС, але в дійсності згоди щодо будь-яких істотних умов спільної діяльності чи будь-якого іншого правочину, зокрема кількості, виду, розміру, кольору, фасону, строків виготовлення таких простирадл, тощо між позивачем та відповідачем досягнуто не було.

26.11.2015р. позивач, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на його банківський рахунок, надала останньому грошову суму у розмірі 125 200,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 26.11.2015 р. Проте будь-які зобов`язання відповідача, пов`язані з перерахуванням останньому вказаних грошових коштів, не були чітко визначеними, відповідачем не було надано позивачеві на вказану грошову суму жодних товарів чи послуг, чи виконано будь-яких робіт. Станом на момент виникнення спірних правовідносин відповідач всупереч принципу добросовісності уникав погодження з позивачем істотних умов будь-якого правочину, пов`язаного з перерахуванням йому грошових коштів, добровільно кошти не повернув, а, тим більше, припинив свою діяльність як фізичної особи-підприємця (запис № 4140067 від 05.05.2017 р.).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.11.2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 195200 грн., процентів у розмірі 1371,75 грн., а всього 196571,75 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 суму судових витрат у розмірі 2050,76 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Частиною 1 ст. 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до ст.625, 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Відповідно до Постанови Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення по справі спираючись на висновок судово-почеркознавчої експертизи з порушенням процесуального порядку призначення проведення експертизи.

10 лютого 2022 року на адресу апеляційного суду від представника позивача адвоката Мірошник Р.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши відповідача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Мірошник Р.С., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що в 2015 році ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 вели переговори щодо здійснення спільної господарської діяльності з метою отримання прибутку, у зв`язку з чим 02.10.2015 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 70000 грн. на виготовлення та переробку одноразових простирадл СМС, що підтверджується розпискою, написаною власноруч ОСОБА_1 .

Також, 26.11.2015 року ОСОБА_2 перерахувала ФОП ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 125200 грн. в якості передоплати згідно рахунку №1/11/15 від 24.11.2015 року, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 26.11.2015 року.

Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, у зв`язку з чим 17.11.2017 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про сплату заборгованості у розмірі 195 200 грн.

Згідно висновку експертів №15394 за результатами проведення комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 29.01.2021 в договорі про спільну діяльність №1 від 01.10.2015, на зворотній стороні документа, в розділі «8. Підписи сторін», в графі «сторона 2 ФОП ОСОБА_2 », в рядку «Підпис» та у видатковій накладній №22/01/16 від 22.01.2016, в графі «Отримав ФОП ОСОБА_2 », в рядку «Підпис» - виконані не ОСОБА_2 .

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, щовідповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.Відповідно до ст.625, 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_1 та представника позивача адвоката Мірошник Р.С., колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами ч.1 ст.18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено ст.20 ГПК України.

Так, за змістом п.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З аналізу наведеної вище норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи -підприємці.

Судом встановлено, що згідно наданого позивачем копії договору про спільну діяльність № 1 від 01.11.2015 року між ФОП ОСОБА_1 (Сторона-1) та ФОП ОСОБА_2 (Сторона-2) було укладено договір відповідно до умов якого п.1.1. сторони домовились про організацію спільної діяльності з метою виробництва одноразових простирадл з матеріалу СМС, Спанбонд, в приміщенні 53,00м.2, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , орендованого згідно Договору № 3067 оренди нежитлового приміщення (будівлі), укладеного між суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_3 та суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_1 «13» травня 2014 року.

Надалі між ФОП ОСОБА_1 (Сторона-1) та ФОП ОСОБА_2 (Сторона-2) було укладено додаткову угоду № 1/1 до договору про спільну діяльність № 1 від 01.11.2015 року відповідно до п.2.1. якої для досягнення мети за цією угодою, Сторона 2 зобов`язалася: передати Стороні 1 грошові кошти в готівковій формі, в розмірі 70 200 грн. для закупівлі, транспортування та подальшого зберігання сировини для подальшого виробництва одноразових простирадл.

Сторона 1 зобов`язалася прийняти грошові кошти в розмірі 70 200 грн., здійснити оплату за сировину та організувати доставку матеріалу до пункту зберігання і переробки АДРЕСА_1 . (т.1 а.с.152-155).

З тексту копії розписки вбачається, що 02.10.2015 року ФОП ОСОБА_1 отримав від ФОП ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 70000 грн. в рахунок оплати за виготовлення та переробку одноразових простирадл СМС. (т.1.а.с.9).

Також матеріали справи містять платіжне доручення № 1 від 26.11.2015 року відповідно до якого ФОП ОСОБА_2 перерахувала ФОП ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 125 200,00 грн. призначення платежу предоплата зг. Рахунку № 1/11/15 від 24.11.2015 р.(т.1.а.с.33).

В суді апеляційної інстанції встановлено, що на момент укладення договору сторони були фізичними особами - підприємцями, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-підприємців (т.1 а.с.120-123).

Враховуючи те, що на момент подачі позову сторонами по цій справі є фізичні особи підприємці, а спір між ними виник з приводу підприємницької діяльності, тому колегія суддів вважає, що дана справа відноситься до юрисдикції господарського суду.

Таким чином, суд першої інстанції помилково розглянув цей спір у порядку цивільного судочинства.

Згідно ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257цього Кодексу.

Частиною 2 статті 377 ЦПК України встановлено, що порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Таким чином, виходячи із змісту та підстав поданого позову, характеру спірних правовідносин, ураховуючи наведені положення чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а провадження - закриттю.

Апеляційний суд вважає за необхідне також відповідно до припису ч.1 статті 256 ЦПК України роз`яснити позивачу, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі позивач має право звернутися з позовом до відповідного господарського суду.

Щодо судових витрат

Відповідно до п.5 ч.1 ст.. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись ст. ст. 255, 374, 377 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2021 року скасувати.

Провадження у справі за позовною заявою ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_2 право звернення з позовом до відповідного господарського суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2023 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді В.П. Пікуль

Т.В. Одринська