Дата документу 21.08.2023
Справа № 334/6542/22
Провадження № 2/334/663/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Шерештан О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батькові ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належали на праві приватної власності 67/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини до Другої Запорізької державної нотаріальної контори звернулись позивачка (на той час прізвище: ОСОБА_5 ), дружина спадкодавця ОСОБА_6 і мати спадкодавця ОСОБА_7 .

Дружина спадкодавця ОСОБА_6 після смерті чоловіка ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на 67/200 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як дружина спадкодавця.

Тому до складу спадщини спадкодавця ОСОБА_4 увійшло тільки 67/200 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 67/600 частин вказаного житлового будинку, набувши таким чином у власність 67/150 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_6 склала заповіт, за яким заповіла належну їй частку житлового будинку ОСОБА_8 .

З дня відкриття спадщини, тобто з 10.10.1992, позивачі належить спадкове право на 67/600 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , однак вона не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом внаслідок скрутного фінансового стану.

Позивачка з 03.08.2002 зареєстрована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 та постійно мешкала в ньому зі своєю сім`єю.

Цей житловий будинок є до тепер зареєстрованим постійним місцем проживання позивачки та зареєстрованим постійним місцем проживання її дітей: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , і внуків: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після її смерті ОСОБА_8 оформила спадкові права в судовому порядку на належну частку житлового будинку.

Ленінський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 19.02.2014 у цивільній справі №334/9142/13-ц, з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2017 про виправлення арифметичної помилки, за ОСОБА_8 було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 на 67/150 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак ОСОБА_8 не зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно належне їй право власності на 67/150 частин житлового будинку, а діючи шляхом обману, особисто 22.12.2017 продала ОСОБА_2 67/100 частин житлового будинку.

До цього часу вказаний договір купівлі-продажу чинний.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30,03.2021 у цивільній справі №334/2133/18 ОСОБА_2 відмовлено у позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 05.07.2022 у цивільній справі №334/2133/18 визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право приватної власності на 67/600 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином було підтверджено в судовому порядку, що позивачка і її діти мають законне право на володіння та користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , а позивачка також має право на розпорядження 67/600 частинами житлового будинку.

Після купівлі 22.12.2017 частки житлового будинку ОСОБА_2 , скориставшись тимчасовою відсутністю позивачки та її дітей в житловому будинку, незаконно зайняв весь житловий будинок і фактично незаконно виселив позивачку та тривалий час (протягом майже 5 років) перешкоджає їм жити в житловому будинку і навіть не пускає до житлового будинку. Він також вивіз з житлового будинку наші особисті речі, меблі, побутову техніку, змінив замки на вхідних дверях.

Позивачка, як власник 67/600 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку захисту належного їй права власності, заявила вимоги про усунення перешкод у реалізації права власності (права користування та розпоряджання) належної їй частки житлового будинку.

З урахуванням заяви в порядку ст.. 49 ЦПК України від 29.03.2023, позивачка просить суд усунути перешкоди, які створює їй відповідач, шляхом вселення до 67/100 частин житлового будинку, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Одночасно позивачка заявила вимогу про стягнення моральної шкоди, в обґрунтування чого вказує, що зазначені вище дії ОСОБА_2 призвели до порушення прав позивачки та прав її родини на володіння та користування 67/600 частинами житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що відбувається з грудня 2017 року й дотепер.

Діючи протиправно та переслідуючи мету не пускати позивачку та членів її сім`ї якнайдовше до житлового будинку, зловживаючи правами співвласника житлового будинку, ОСОБА_2 ігнорує навіть судові рішення, за змістом яких позивачка визнана співвласником житлового будинку та судом визнано моє право та право моєї родини на користування житловим будинком.

Через протиправні дії ОСОБА_2 позивачка та її родина змушені винаймати чуже житло, терпіти всілякі негаразди та лихоліття, що спричиняє значні та тривалі моральні страждання і переживання.

Із урахуванням характеру порушення, його тривалості, обсягу заподіяної шкоди, відсутності у позивачки та членів її родини іншого постійного місця для проживання, розмір заподіяної моральної шкоди становить 90000,00 грн.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в обґрунтування заперечень проти позову вказує, що 22.12.2017 він на підставі договору купівлі-продажу купив у громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_8 67/100 часток житлового будинку

АДРЕСА_2 частки житлового будинку знаходяться у власності ОСОБА_3 .

При оформленні Договору купівлі-продажу частки будинку приватним нотаріусом було перевірено наявність у продавця ОСОБА_8 права приватної шості на 67/100 частки житлового будинку. Така ж інформація міститься й в технічних паспортах на будинок.

Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22. 12.2017 року за № 04-07/3/26283 за адресою АДРЕСА_1 на момент оформлення Договору купівлі-продажу частки будинку були зареєстровані: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (35 років), ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (30 років), ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (9 років), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (55 років), ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (33 роки).

Отже із вищезазначеної відповіді щодо реєстрації осіб у спірному будинку вбачається, до на час укладання договору купівлі-продажу частини будинку відсутні зареєстровані неповнолітні особи.

Ані нотаріусу, ані ОСОБА_2 не було відомо про належність ОСОБА_1 права приватної власності 67/600 частки житлового будинку.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Так, ОСОБА_2 не був учасником справи №334/9142/13-ц, отже йому не було відомо про наявність спору, який розглядався у зазначеній справі, та про результати розгляду справи.

Безпідставним вважає твердження позивачки про те, що ОСОБА_2 протягом 5 років заважає їй жити в житловому будинку, оскільки на момент укладення Договору купівлі-продажу частини житлового будинку позивач у ньому не мешкала, ще у 2017 році позивачка особисто вивезла свої речі з житлового будинку і тривалий час про неї нічого відомо не було. Станом до 24.09.2022 позивачка не намагалась потрапити до житла.

Отже, відповідач ніяким чином не міг перешкоджати їй користуватися частиною житлового будинку 5 років через те, що вона була відсутня увесь цей час і право власності було зареєстровано за позивачкою на частину будинку лише у вересні 2022 року.

Не вбачається можливим задоволення позовних вимог і враховуючи те, що в житловому будинку ОСОБА_2 зареєстрований та проживає разом із дружиною та двома неповнолітніми дітьми.

Частка позивача в житловому будинку є незначною, усього 67/100 ідеальних часток, частка житлової площі, що припадає позивачці, становить 11,55 кв.м., з яких житлової усього 5,95 кв.м. що є меншою, ніж допустимий законом мінімум на одну особу.

Технічна можливість виділу 67/600 частин житлового будинку відсутня. Варіанти розподілу 67/600 часток житлового будинку не видається можливим запропонувати, оскільки відсутня технічна можливість проведення такого поділу.

Вселення позивача у спірну частину житлового будинку не відповідає існуючим правам ОСОБА_2 , суперечить ст. 358 ЦК України та грубо порушує інтереси відповідача, та його неповнолітніх дітей. Разом з тим, потрібно враховувати характер особистих відносин між учасниками спору. З матеріалів справи вбачається, що у сторін протягом тривалого часу виникають конфлікти щодо володіння, користування та розпорядження об`єктом спільної сумісної власності.

ОСОБА_1 не є родичкою чи членом однієї сім`ї ОСОБА_2 . Між ними склалися неприязні відносини, внаслідок чого спільне володіння користування житловим приміщенням є неможливим. Окрім того, між сторонами існують неприязні стосунки, за наявності яких спільне проживання та користування житловою площею спірного житлового будинку та місцями загального користування з дотриманням розміру реальної площі, яка припадає кожному із співвласників, не вбачається можливим. Тобто вселення позивача у спірну частину житлового будинку порушить права відповідача на житло, а також буде втручанням у сферу його особистого життя.

У зв`язку з тим, що частка позивачки є незначною, не може бути виділена у володіння чи в користування в натурі, і згоди щодо користування житловим будинком дійти неможливо, тому позивачка у відповідності до ст. 358 ЦК України вправі лише вимагати відповідної матеріальної компенсації, а тому у задоволенні позову про вселення просить відмовити.

Вимоги позову про стягнення моральної шкоди відповідач вважає необґрунтованими, жодного належного доказу щодо спричинення шкоди, її розміру позивачкою не надано, тому просить відмовити у стягненні моральної шкоди.

Позивачка, її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з наведених підстав.

Відповідач, його представник просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа ОСОБА_3 пояснила, що житловий будинок складається з двох окремих квартир, спір виник щодо квартири АДРЕСА_3 , яка їй не належить і якою вона не користується, тому просить вирішити спір між співвласниками квартир АДРЕСА_4 на розсуд суду.

Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 33/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 , співвласниками іншої частини будинку є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Так, відповідач ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу частки будинку від 22 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., зареєстрованого за № 1036, укладеного між громадянкою Республіки Білорусь ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), придбав у власність 67/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Як зазначено у договорі, відчужувані 67/100 часток житлового будинку належать продавцю на праві приватної власності на підставі рішення суду справа № 334/9142/13-ц, виданого Ленінським районним судом м.Запоріжжя 19.02.2013року, державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області.

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

В свою чергу, ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 , звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частку житлового будинку в порядку спадкування за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2021 у цій справі в задоволенні первісного і зустрічного позову було відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 05.07.2022 рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано частково недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу 67/600 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22.12.2017 між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої приватної власності на 67/600 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині (щодо відмови у позові ОСОБА_2 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим будинком)рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2021 залишено без змін. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що зважаючи на те, що ОСОБА_1 у спірному будинку належить 67/600 часток, остання вправі використовувати свою власність для свого проживання і проживання членів своєї сім`ї, відтак суд першої інстанції обґрунтовано залишив без задоволення вимоги ОСОБА_2 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим будинком.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Окрім обставин, встановлених вищенаведеними судовими рішеннями, судом встановлено, що згідно відомостей Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради позивачка ОСОБА_1 зареєстрована в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з 03.08.2002 по теперішній час. ОСОБА_1 у будинку не проживає

Позивачка ОСОБА_1 у будинку не проживає з 2017 року, після набрання законної сили рішенням суду у справі № 334/2133/18 та реєстрації на його підставі права власності на 67/600 часток будинку, вона позбавлена можливості вселитися у будинок, оскільки відповідач чинить їй у цьому перешкоди, чим порушує її право власності.

Вказуючи на порушення права власника житлового приміщення, ОСОБА_1 у грудні 2022 року звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та члени його сім`ї ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 зареєстровані у вказаному будинку з 03.01.2018 по теперішній час, та постійно мешкають у ньому.

Згідно пояснень ОСОБА_2 , він провів ремонт у придбаній частині будинку, яка за своє площею є незначною, що унеможливлює вселення позивачки у будинок. ОСОБА_1 не є членом його родини, а тому їх спільне проживання неможливе. Технічна можливість виділу 67/600 частин житлового будинку відсутня, частка позивачки є незначною, а тому він заперечує проти її проживання у будинку. Доводи позивачки, що вона разом зі своєю сім`єю проживала у самочинному житловому будинку літ.Б на території домоволодіння і не заперечує вселитися саме у цей будинок, відповідач відхиляє, оскільки наразі він вважає цю будівлю господарською спорудою і у виготовленому на його замовлення технічному паспорті вона позначена як сарай.

Враховуючи встановлені вище обставини, зміст заперечень відповідача проти позову, суд вважає доведеним, що відповідач чинить перешкоди співвласниці будинку ОСОБА_1 у користуванні спірним житловим приміщенням та вселенні.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За результатами розгляду справи, судом встановлено, що права позивачки, як співвласника майна, порушуються відповідачем, яким створені позивачці перешкоди у здійсненні нею права користування нерухомим майном.

У даному випадку спірні правовідносини не стосуються поділу належної сторонам частини будинку, встановлення порядку спільного користування нею, а тому порушені права позивачки підлягають захисту у спосіб, що обраний нею, вимоги позову про усунення перешкод шляхом вселення позивачки у спірне житлове приміщення підлягають задоволенню.

При вирішенні позову про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, положення частини другої статті 1167 ЦК України у спірних правовідносинах застосуванню не підлягають.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні права власності. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням обставин, які наведені позивачкою щодо відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про недоведеність таких вимог, оскільки позивачкою не наведено жодних фактичних даних щодо спричиненої їй моральної шкоди.

Позивачка звернулась до суду з даним позовом за захистом своїх особистих прав, втім, в обґрунтування спричинення моральної шкоди посилається на порушення прав членів її родини, які є повнолітніми особами.

Позивачка не довела суду, які особисто вона понесла втрати немайнового характеру, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, чим обґрунтовується і підтверджується розмір заподіяної шкоди.

Враховуючи, що позивачкою не доведено обставин спричинення їй моральної шкоди неправомірними діями відповідача, позовні вимоги у частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог, що становить 992,40 грн. за позов немайнового характеру, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 353, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні 67/600 частками житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення до частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, та яка складає 67/100 частин від будинку в цілому.

У задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві грн. 40 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Складення повного рішення суду 31.08.2023.

Суддя: Турбіна Т. Ф.