Головуючий у І інстанції Семенюта О.Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 вересня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в Бориспільський міськрайонний суд Київської областіз позовом до ДП «МА «Бориспіль» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної платита просив про його задоволення, посилаючись на те, що він працює в ДП «МА «Бориспіль» на посаді оператора пульту дистанційно-автоматичного керування групи насосних станцій відділу санітарно-технічного забезпечення аеропорту служби головного енергетика. В період часу з 27 лютого 2022 року по 24 березня 2022 року позивач брав участь у виконанні завдань добровольчого формування Бориспільської міської територіальної громади №1, НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 . Крім того, 24 березня 2022 року він уклав з означеним воєнізованим підрозділом контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки. Після цього, ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з заявами про увільнення його від роботи та виплату середньої заробітної плати. Однак, ДП «МА «Бориспіль» ухиляється від виплати позивачу середньої заробітної плати, як особі, яка постійно виконує громадські обов`язки.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати за період часу з березня 2022 року по листопад 2022 року в розмірі 102 470 грн. 74 коп.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що судом першої інстанції встановлено обставини щодо запровадження простою на підприємстві, однак такі обставини не підтверджені матеріалами справи, зокрема, в матеріалах справи відсутній додаток № 1 до наказу № 01-07.10-1 від 24 лютого 2022 року, а також матеріали справи не містять доказів фактичного припинення діяльності підприємства.

Крім того стверджує, що суд дійшов висновку про ознайомлення позивача з організаційно-розпорядчими документами, зокрема, з наказом про простій, однак такі висновки суду ґрунтуються на припущеннях, оскільки докази належного ознайомлення позивача з наказом в матеріалах справи відсутні.

Зауважує, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують виконання позивачем завдань територіальної оборони у період з 27 лютого 2022 року до 24 березня 2022 року. При цьому, на час виконання працівниками обов`язків територіальної оборони у робочий час гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Однак, суд першої інстанції в рішенні взагалі не надав оцінку доказам щодо виконання позивачем громадських та державних робіт у період з 27 лютого 2022 року до 24 березня 2022 року, та не врахував, що такі державні та громадські роботи мають іншу природу оплати, аніж оплата простою на підприємстві.

Також, посилається на те, що суд не надав належної оцінки розрахункам позивача, як і не надав взагалі оцінку доказам стосовно нарахування заробітної плати позивачу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ДП «МА «Бориспіль» проти задоволення скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначив, що позивач перебуває у простої з 24 лютого 2022 року по даний час, і як наслідок, виконання ним за контрактом добровольця територіальної оборони державних та/або громадських обов`язків у робочий час не здійснюється. Тому, з урахуванням роз`яснень Міністерства економіки України, відповідач дійшов висновку про необхідність скасування наказу від 08 квітня 2022 року № 11-07/1-592/п про увільнення позивача від роботи, збереження за ним місця роботи та середнього заробітку, у зв`язку з чим видано наказ від 01 червня 2022 року № 01-07-13, та починаючи з 01 червня 2022 року позивачу оплачується саме час простою з розрахунку 2/3 тарифної ставки, встановленого працівникам розряду (окладу). Вказав, що твердження позивача про необізнаність запровадження простою з 24 лютого 2022 року спростовуються наявними у справі доказами та поведінкою позивача, який у період з 24 лютого 2022 року по 23 березня 2022 року, а також з 01 червня 2022 року по день звернення до суду з даним позовом, на роботу не з`являвся у зв`язку із запровадженим простоєм. Вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що у зв`язку з встановленням у відповідача простою з 24 лютого 2022 року, а також з огляду на те, що позивач об`єктивно не міг виконувати свої посадові обов`язки внаслідок закриття повітряного простору України, позивач вважається таким, що не має робочого часу з 24 лютого 2022 року, тому на позивача поширюються гарантії, передбачені ч. 1 ст. 113 КЗпП України, а не ст. 119 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (102 470,74 грн.), апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із приписами ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює в ДП «МА «Бориспіль» на посаді оператора пульту дистанційно-автоматичного керування групи насосних станцій відділу санітарно-технічного забезпечення аеропорту служби головного енергетика.

Наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» № 01-07.10-1 від 24 лютого 2022 року (а.с.54) у зв`язку із введенням воєнного стану на всій території України, оголошенням загальної мобілізації та закриттям повітряного простору України в ДП «МА «Бориспіль» з 24 лютого 2022 року встановлено простій у всіх структурних підрозділах підприємства за виключенням працівників, зазначених у додатку № 1. На час простою для працівників запроваджено оплату праці в розмірі 2/3 тарифної ставки встановлених працівникам розряду (окладу).

Як вбачається з довідки, виданої головним бухгалтером ДП «МА «Бориспіль» № 14.5-59/1-334 від 04 квітня 2023 року в період з 24 лютого 2022 року по 23 березня 2022 року ДП «МА «Бориспіль» оплачував позивачу час простою в розмірі 2/3 його посадового окладу (а.с.144).

24 березня 2022 року ОСОБА_1 уклав з добровольчим формуванням Бориспільської міської територіальної громади №1 контракт добровольця територіальної оборони (а.с.12-13).

08 квітня 2022 року ОСОБА_1 подав до ДП «МА «Бориспіль» заяву, в якій просив увільнити його від роботи із збереженням середнього заробітку з 24 березня 2022 року до 24 березня 2025 року або до дня дострокового розірвання контракту добровольця територіальної оборони (а.с.10).

Наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» № 11-07/1-592/п від 08 квітня 2022 року ОСОБА_1 був визнаний увільненим від роботи з 24 березня 2022 року до 24 березня 2025 року або до дня дострокового розірвання контракту добровольця територіальної оборони із збереженням за ним середнього заробітку (а.с.55).

На виконання цього наказу з 24 березня 2022 року по 31 травня 2022 року ДП «МА «Бориспіль» виплачував позивачу середній заробіток. Вказана обставина підтверджується довідкою головного бухгалтера ДП «МА «Бориспіль» № 14.5-59/1-334 від 04 квітня 2023 року (а.с.144).

В подальшому, наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» № 01-07-13 від 01 червня 2022 року наказ № 11-07/1-592/п від 08 квітня 2022 року скасовано з 01 червня 2022 року. У зв`язку з чим, з 01 червня 2022 року по день звернення позивача до суду ДП «МА «Бориспіль» оплачує ОСОБА_1 час простою в розмірі 2/3 його посадового окладу. Вказана обставина підтверджується довідкою головного бухгалтера ДП «МА «Бориспіль» №14.5-59/1-334 від 04 квітня 2023 року (а.с.144).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по виплаті середньої заробітної плати і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

У ч. 1 ст. 34 КЗпП України вказано, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці», норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Частиною 1 ст. 113 КЗпП України передбачено, що час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Згідно ч. 1 ст. 119 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 17 липня 2022 року) на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про основи національного спротиву» складовими національного спротиву є територіальна оборона, рух опору та підготовка громадян України до національного спротиву.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про основи національного спротиву» фінансування та матеріально-технічне забезпечення національного спротиву здійснюються за рахунок і в межах коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, а також з інших не заборонених законодавством України джерел.

За правилами ч. 2 ст. 24 Закону України «Про основи національного спротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України.

Враховуючи встановлені судом обставини, оскільки з 24 лютого 2022 року відповідачем було запроваджено на підприємстві простій, час простою оплачувався позивачу у встановленому законом порядку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом встановлено обставини щодо запровадження простою на підприємстві, однак такі обставини не підтверджені матеріалами справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджуються обставини щодо запровадження на підприємстві простою, а саме копією наказу від 24 лютого 2022 року № 01-07.10-1 «Про впровадження простою на підприємстві».

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду про ознайомлення позивача з організаційно-розпорядчими документами, ґрунтуються на припущеннях, колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи наявні докази щодо ознайомлення позивача із введенням на підприємстві простою, зокрема лист ДП «МА «Бориспіль» від 19 липня 2022 року № 04-22-24, яким ОСОБА_1 повідомлено, що він з 24 лютого 2022 року перебуває в простої (а.с.105). Вказаний лист отримано позивачем 28 липня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою про вручення поштового відправлення (а.с.106).

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що позивач не виходив на роботу для виконання своїх трудових обов`язків у ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» з 24 лютого 2022 року, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу за лютий, березень, червень - грудень 2022 року (а.с.103-104), зі змісту яких вбачається, що в періоди часу з 24 лютого 2022 року до 23 березня 2022 року, а також з 01 червня 2022 року до дня звернення до суду позивач був відсутній на роботі у зв`язку з запровадженням простою, що також свідчить про обізнаність ОСОБА_1 щодо впровадження на підприємстві простою.

Необґрунтованими також є доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки розрахункам позивача, як і не надав взагалі оцінку доказам стосовно нарахування заробітної плати позивачу, так як ОСОБА_1 не оскаржив ні наказ генерального директора ДП «МА «Бориспіль» №01-07.10-1 від 24 лютого 2022 року, яким був введений простій на підприємстві, ні наказ генерального директора ДП «МА «Бориспіль» №01-07-13 від 01 червня 2022 року, яким скасовано наказ №11-07/1-592/п від 08 квітня 2022 року про увільнення його від роботи та збереження за ним середньої заробітної плати. Зі змісту довідки головного бухгалтера ДП «МА «Бориспіль» №14.5-59/1-334 від 04 квітня 2023 року (а.с.144), листа АТ «Сенс Банк» №13316-17.5-б/б від 03 квітня 2023 року (а.с.145) та листа АБ «Укргазбанк» №5-54/274/2023 від 04 квітня 2023 року (а.с.146) вбачається, що відповідач здійснив ОСОБА_1 оплату часу простою в повному обсязі з дотриманням вимог, передбачених ч.1 ст.113 КЗпП України. В матеріалах цивільної справи також містяться довідки головного бухгалтера ДП «МА «Бориспіль» №14.5-59/1-919 від 15 грудня 2022 року та №14.5-59/1-204 від 15 березня 2023 року (а.с.60, 101), зміст яких уточнюється службовою запискою головного бухгалтера ДП «МА «Бориспіль» №14-10-724 від 04 квітня 2023 року (а.с.143).

Посилання позивача на неповну оплату часу простою спростовується також витягом зі штатного розпису ДП «МА «Бориспіль» №29-30-18 від 29 березня 2023 року (а.с.147), зі змісту якого вбачається, що максимальний розмір посадового окладу позивача становить 10 630 грн., а також п.5.6 розд.5 колективного договору між адміністрацією та профспілками ДП «МА «Бориспіль» (а.с.156), зі змісту якого вбачається, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові розряду (окладу).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства, власного тлумачення характеру спірних правовідносин та переоцінки доказів по справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2023 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: