Провадження № 2/185/1243/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2023 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Зінченко А.С., за участю секретаря судового засідання Падафи А.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Логойди Т.В., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Кравченка Є.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу ЄУ № 185/10539/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини майна, -

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина. Рух справи.

Короткий зміст позовних вимог. Позиція позивача.

У грудні 2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Логойда Т.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини спільного майна, в якому просила залишити автомобіль ВАЗ 2110, д.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , у власності ОСОБА_2 , стягнувши з нього на користь позивача ОСОБА_1 половину його вартості, залишити холодильник «Днепр», диван для гостинної кімнати, персональний комп?ютер, меблі для гостинної кімнати (стінка), велосипед «Ласточка», плазмовий телевізор «Шарп», діагоналлю 40 дюймів, кондиціонер «Делма», пральну машину «Індезіт», люстри у власності ОСОБА_2 , стягнувши з нього на користь позивача ОСОБА_1 половину їх вартості, стягнути з відповідача на корись позивача судові витрати по справі. Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 185/1789/21 від 22.07.2021 про поділ спільного майна подружжя, вищезазначене майно поділено, визнано право особистої приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині за кожним на вищезазначене майно. Оскільки все зазначене поділене майно знаходиться у відповідача, у позивача відсутній до нього доступ та можливість користуватись своєю часткою майна, добровільно відповідач відмовляється вирішити питання про поділ, користування майном, позивач з посиланням на ст. 183,364 ЦК України, ст. 68,71 СК України, звертається до суду з даним позовом.

10.01.2022 ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання.

01.07.2022 представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Логойдою Т.В. подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої позивач просить припинити право спільної сумісною власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль ВАЗ 2110, д.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , визнати власником зазначеного автомобіля ОСОБА_1 , виділити автомобіль в натурі ОСОБА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 передати позивачу зазначений автомобіль, ключі та свідоцтво, припинити право спільної сумісною власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на майно: холодильник «Днепр», диван для гостинної кімнати, персональний комп?ютер, меблі для гостинної кімнати (стінка), велосипед «Ласточка», плазмовий телевізор «Шарп», діагоналлю 40 дюймів, кондиціонер «Делма», пральну машину «Індезіт», люстри, визнати власником зазначеного майна ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію різниці частини вартості спільного майна 6437,08 грн., стягнути з відповідача на корись позивача судові витрати по справі.

Після уточнення в судовому засіданні щодо волевиявлення позивача на прийняття судом до розгляду уточненої позовної заяви, яка по суті є заявою про зміну предмету позову, та роз`яснення наслідків, відкладення розгляду справи для узгодження позиції позивача та її представника, уточнена позовна заява в судовому засіданні була залишена без розгляду та розгляд справи було продовжено в межах первісних позовних вимог.

28.07.2022 ухвалою суду призначено судову авто-товарознавчу експертизу, провадження у справі зупинено.

28.12.2022 ухвалою суду поновлено провадження у справі після надходження висновку експертизи.

10.02.2023 представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Логойдою Т.В. подано заяву про зміну предмету позову, яка по суті є уточненою позовною заявою, в якій визначені суми стягнення з урахуванням встановленої вартості спірного автомобіля та погодженої сторонами вартості спільного майна, відповідно до якої позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частку вартості спільного майна в сумі 38 715,81 грн (тридцять вісім тисяч сімсот п`ятнадцять гривень вісімдесят одна копійка) :

- автомобіля ВАЗ 2110, д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_2 в розмірі 29372,80 грн.,

- холодильника «Днепр» в розмірі 1000 грн.,

?? - дивану для гостинної кімнати в розмірі 1250 грн.,

??- персонального комп?ютера в розмірі 750 грн.,

??- меблів для гостинної кімнати (стінка) в розмірі 1500 грн.,

??- велосипеда «Ласточка» в розмірі 675 грн.,

??- плазмового телевізора «Шарп» діагоналлю 40 дюймів в розмірі 1500 грн.,

- кондиціонера «Делма» в розмірі 778 грн.,

- пральної машини «Індезіт» в розмірі 1140,01 грн.,

- люстри в розмірі 750 грн.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/2 частину: автомобіля ВАЗ 2110, д.н.з. НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_2 , холодильника «Днепр», дивану для гостинної кімнати, персонального комп?ютера, меблів для гостинної кімнати (стінка), велосипеда «Ласточка», плазмового телевізора «Шарп», діагоналлю 40 дюймів, кондиціонера «Делма», пральної машини «Індезіт», люстри.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину: автомобіля ВАЗ 2110, д.н.з. НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_2 , холодильника «Днепр», дивану для гостинної кімнати, персонального комп?ютера, меблів для гостинної кімнати (стінка), велосипеда «Ласточка», плазмового телевізора «Шарп», діагоналлю 40 дюймів, кондиціонера «Делма», пральної машини «Індезіт», люстри. , стягнути з відповідача на корись позивача судові витрати по справі.

09.03.2023 ухвалою суду закрито підготовче судове провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги від 10.02.2023 підтримала просила задовольнити, надала пояснення відповідно до обставин, викладених в позові та уточненому позові, зазначила, що вирішити питання мирним шляхом не вдалось, так як відповідач не відповідає на направлені позивачем пропозиції, доступу у позивача до майна не має, також просила стягнути судові витрати відповідно до заяви про розподіл судових витрат від 06.02.2023 та опису виконаних робіт.

Позивач в судовому засіданні підтримала позицію свого представника, уточнені позовні вимоги від 10.02.2023 підтримала просила задовольнити.

Позиція відповідача.

Відповідачем відзив на позовну заяву не подавався.

Представник відповідача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги від 10.02.2023 визнав в частині стягнення компенсації майна та залишення майна у власності відповідача, стягнення судового збору та витрат на проведення експертизи, не погодився щодо стягнення витрат на правову допомогу, вважає їх завищеними, так як представником позивача проводились дії та складались документи в яких не було необхідності, це звернення в ТСЦ МВС, скарга та інші, не зрозуміло для чого подавалась заява про зміну предмету позову, тоді як позовні вимоги залишились в первісному виді, 8 раз подавалась заява про участі в судовому засіданні в режимі ВКЗ, тоді як достатньо подати одну заяву, в частині стягнення витрат на правову допомогу просить відмовити.

Відповідач в судовому засіданні підтримав позицію свого представника.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.09.2020 № 185/4834/20 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 16.07.2006 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано зазначеним рішенням суду, яке набрало законної сили 22.10.2020.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 185/1789/21 від 22.07.2021, яке набрало законної сили 26.08.202,1 про поділ спільного майна подружжя, майно: автомобіль ВАЗ 2110, д.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , холодильник «Днепр», диван для гостинної кімнати, персональний комп?ютер, меблі для гостинної кімнати (стінка), велосипед «Ласточка», плазмовий телевізор «Шарп», діагоналлю 40 дюймів, кондиціонер «Делма», пральна машина «Індезіт», люстри, визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та поділено, визнано право особистої приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині за кожним на вищезазначене майно.

Зазначені рішення суду сторонами не оскаржувались.

Відповідно до висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи № 5411-22 від 24.11.2022 ринкова вартість автомобіля ВАЗ 2110, д.н. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 на час проведення експертизи визначена в сумі 58745,60 грн.

Сторони в судовому засіданні зазначили та визнали, що автомобіль та все інше спірне майно перебувають та знаходяться у фактичному володінні відповідача, у позивача відсутній доступ до автомобіля та іншого спірного майна.

Сторони в судовому засіданні визначили та погодили вартість спріного майна в наступних розмірах:

- автомобіля - 58745,60 грн.

- холодильника «Днепр» в розмірі 2000 грн.,

?? - дивану для гостинної кімнати в розмірі 2500 грн.,

??- персонального комп?ютера в розмірі 1500 грн.,

??- меблів для гостинної кімнати (стінка) в розмірі 3000 грн.,

??- велосипеда «Ласточка» в розмірі 1350 грн.,

??- плазмового телевізора «Шарп» діагоналлю 40 дюймів в розмірі 3000 грн.,

- кондиціонера «Делма» в розмірі 1556 грн.,

- пральної машини «Індезіт» в розмірі 2280,02 грн.,

- люстри в розмірі 1500 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція суду та застосовані норми права

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Зазначена задача рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 185/1789/21 від 22.07.2021, яке набрало законної сили 26.08.2021, про поділ спільного майна подружжя, не виконана, так як право власності на неподільні речі визнано по за кожним з колишнього подружжя, що зумовлює потребу після судового рішення домовлятися про порядок користування майном, чи про виплату одному із колишнього подружжя компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Позивач не претендує на те, щоб автомобіль та інше неподільне майно залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією їй за цю частку. Вона навпаки дає згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної часткової власності на автомобіль та інше неподільне спільне майно від відповідача.

Велика Палата Верховного Суду в постанові N 209/3085/20 від 08.02.2022 зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі N 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України "Про виконавче провадження"). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Також, в зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначає, що висновок про те, що стягнення на користь позивача компенсації за її частку у праві спільної часткової власності на майно становитиме для відповідача надмірний тягар, суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс приватних інтересів, є хибним. Дисбаланс сторін виникає якраз унаслідок того, що спільне поділене майно перебуває у фактичному володінні однієї з сторін, тоді як у іншої сторони відсутній доступ до спільного поділеного майна, та можливість користування своєю часткою майна, та співвласник не отримує жодної компенсації за користування другим власником його часткою у майні.

Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок про те, що таке стягнення призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на майно і відсутності згоди на виплату компенсації позивачу. Відповідач є власником речей фактично. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження спільним майном. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо неподільної речі.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі N 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі N 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі N 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 3 червня 2020 року у справі N 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі N 760/789/19).

Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові відходить від висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі N 6-2925цс15, від 30 березня 2016 року у справі N 6-2811цс15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 559/609/15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі N 371/1369/15-ц, та робить наступний правовий висновок.

Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на дол. речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Зрештою, якби відповідач був згідний виплатити позивачеві компенсацію за частку останнього у праві спільної сумісної власності подружжя, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти іншому співвласнику у позасудовому порядку. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди враховують останній висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовомузасіданні. Відсутність позиції відповідача по суті позову не є підставою для задоволення позовних вимог, якщо вони не обґрунтовані та доказово не підтверджені.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення уточнених позовних вимог від 10.02.2023, які визнані відповідачем.

Судові витрати.

Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 12 000,00 грн.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, у суду відсутній обов`язок присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірність ринковим цінам послуг адвоката.

Застосування зазначеного висновку Верховного Суду про відсутність у суду обов`язку присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу, передбачає встановлення у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) певних обставин при умові їх доведеності у сукупності з таким критерієм як складність справи, зокрема обставин завищення суми гонорару адвокату, неспівмірності визначених цін послуг адвоката ринковим цінам на такі послуги, неспівмірності витраченого адвокатом часу на надання таких послуг розумному часу на їх надання тощо.

Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представником позивача у справі в описі виконаних робіт та їх вартості зазначено первинна консультація, надання роз`яснень, збір доказів для суду шляхом направлення адвокатських запитів та інші послуги, визначена вартість послуг, але при цьому адвокат відокремлює та встановлює окрему вартість за ознайомлення з відповідями та документами, наданими позивачем, надання правової інформації, узгодження позиції неодноразово, що свідчить про встановлення повторної оплати за вже надані послуги, крім того адвокатом встановлена окрема вартість за кожну заяву про участь в судовому засіданні в режимі ВКЗ, тоді як достатнім є подання однієї заяви про участь в розгляді справи в режимі ВКЗ, також оскарження дій начальника ТСЦ МВС не має жодного відношення до предмету даного спору, складання заяви про підтвердження повноважень, також, не є необхідним, так як позов підписано та подано представником позивача, та до позову додано повноваження адвоката, консультація з приводу оплати експертизи та доведення до відома відповідача необхідності надати на дослідження автомобіль, також, не є необхідною послугою, так як всі ці питання були вирішені судом під час вирішення клопотання про призначення експертизи, сторонами були роз`яснені всі обставини щодо оплати та зобов`язано відповідача надати експерту автомобіль, крім того, представником позивача з незрозумілих підстав подавалась заява про уточнення позовних вимог, яка по суті є заявою про зміну предмету позову, яка в подальшому була залишена без розгляду, також подавалась заява про зміну предмету позову, яка по суті є заяво про уточнення позовних вимог, так як спір розглядався в межах первісних позовних вимог з урахуванням уточнень від 10.02.2023. Зазначене свідчить про підготовку та надсилання адвокатом документів, які не є необхідними для розгляду даної справи, внесення до вартості послуг дій, які не є необхідними та неминучими, що призвело до штучного здорожчення адвокатських послуг.

Стягнення з іншої сторони у справі витрат на професійну правничу допомогу має на меті компенсування неминучих, дійсних та необхідних витрат, які пов`язані з реалізацією права на захист власних інтересів в суді, а не збагачення сторони, на користь якої ухвалене рішення у справі.

Тому зважаючи на предмет позову, складність справи, витрачений адвокатом час, перелік наданих адвокатських послуг, враховуючи їх реальність, дійсність та необхідність, доказів їх сплати, співрозмірність ринковим цінам послуг адвоката, суд вважає справедливим та обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Як убачається з матеріалів справи витрати позивача пов`язані з проведенням експертизи у справі складають 6606,95 грн., судовий збір складає 908 грн., поштові витрати 326,35грн., комісії банку 54,73 грн., що підтверджено належними та допустимими доказами, та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.5,12,13,81,89,258,259,263-265,268,273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини майна задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частку вартості спільного майна в сумі 38 715,81 грн (тридцять вісім тисяч сімсот п`ятнадцять гривень вісімдесят одна копійка) :

- автомобіля ВАЗ 2110, д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_2 в розмірі 29372,80 грн.,

- холодильника «Днепр» в розмірі 1000 грн.,

?? - дивану для гостинної кімнати в розмірі 1250 грн.,

??- персонального комп?ютера в розмірі 750 грн.,

??- меблів для гостинної кімнати (стінка) в розмірі 1500 грн.,

??- велосипеда «Ласточка» в розмірі 675 грн.,

??- плазмового телевізора «Шарп» діагоналлю 40 дюймів в розмірі 1500 грн.,

- кондиціонера «Делма» в розмірі 778 грн.,

- пральної машини «Індезіт» в розмірі 1140,01 грн.,

- люстри в розмірі 750 грн.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/2 частину: автомобіля ВАЗ 2110, д.н.з. НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_2 , холодильника «Днепр», дивану для гостинної кімнати, персонального комп?ютера, меблів для гостинної кімнати (стінка), велосипеда «Ласточка», плазмового телевізора «Шарп», діагоналлю 40 дюймів, кондиціонера «Делма», пральної машини «Індезіт», люстри.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину: автомобіля ВАЗ 2110, д.н.з. НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_2 , холодильника «Днепр», дивану для гостинної кімнати, персонального комп?ютера, меблів для гостинної кімнати (стінка), велосипеда «Ласточка», плазмового телевізора «Шарп», діагоналлю 40 дюймів, кондиціонера «Делма», пральної машини «Індезіт», люстри.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908 (дев?ятсот вісім) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6606 (шість тисяч шістсот шість) грн. 95 коп. у відшкодування витрат на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 326 (триста двадцять шість) грн. 35 коп. у відшкодування судових поштових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 54 (п?ятдесят чотири) грн. 73 коп. у відшкодування витрат на оплату послуг банку за касово-розрахункове обслуговування.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. С. Зінченко