ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7213/23 Справа № 201/7758/23 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 201/7758/23

Номер провадження 22-ц/803/7213/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Паромової О.О.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач Департамент екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 липня 2023 року головуючого судді Федоріщева С.С. по цивільній справі про визнання відповіді такою, що не відповідає дійсності та суперечить законодавству України,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації, в якому просив визнати відповідь Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 20 червня 2023 року за вих. № 3-2290/0/261-23 такою, що не відповідає дійсності та суперечить законодавству України.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 липня 2023 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання відповіді такою, що не відповідає дійсності та суперечить законодавству України відмовлено.

Роз`яснено ОСОБА_1 , що переданий ним на вирішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська спір відноситься до юрисдикції адміністративного судочинства і повинен розглядатися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність судового рішення фактичним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги, з посиланням на норми Закону України «Про звернення громадян», постанову Великою Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 202/1373/17-ц, зазначено, що у зв`язку з тим, що звернення позивача було розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та він оспорює відповідну відповідь, яка порушує його цивільне право на водокористування, відповідно до норм Водного кодексу України, спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи,надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та про задоволення апеляційної скарги ( а.с.59 ). Представник Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації у судове засідання апеляційного суду не з`явився, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення( а.с. 58 ).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження по справі, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів позовної заяви вбачається, що спірні правовідносини виникли стосовно визнання відповіді Департаменту екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації такою, що не відповідає дійсності та суперечить законодавству України. Позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства, однак в даному випадку виник спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки предметом указаного спору є незгода позивача з діями суб`єкта владних повноважень, тому, суд дійшов до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у справі, оскільки такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.

Судову юрисдикцію можна визначити і як компетенцію спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено у статті 19 ЦПК України, а саме: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що 03 лютого 2023 року ОСОБА_1 , відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», звернувся до Дніпровської обласної державної адміністрації з запитом на інформацію, чи заборонено на території Шолохівського водосховища (Дніпропетровська область),як об`єкта,що входить в Ландшафтний заказник загальнодержавного значення «Базавлуцький прибережно-річковий комплекс» здійснювати діяльність у вигляді забір та/або використання води для своїх сільськогосподарських потреб (а.с. 12).

За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 . Департаментом екології та природних ресурсів Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 19 червня 2023 року за вих. № 3-2290/0/261-23 надано відповідну відповідь (а.с. 9-10).

В позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати вказану відповідь такою, що не відповідає дійсності та суперечить законодавству України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначаються Законом України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 12 Закону суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до п. 1 ст. 13 Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ст. 23 Закону рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладені положення статті 19 ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації», вказаний позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а саме за правилами визначеними Кодексом адміністративного судочинства України, а не в порядку визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивач просить визнати відповідь розпорядника інформації такою, що не відповідає дійсності та суперечить законодавству України, тобто запитувач оскаржує надання, на його думку, недостовірної інформації.

Таким чином, даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідно до положень частини третьої статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації», на сформовані ОСОБА_1 позовні вимоги поширюється юрисдикція адміністративних судів.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 202/1373/17-ц є безпідставним, оскільки обставини у справі, на яку посилається скаржник, різняться з обставинами у даній справі.

Доводи щодо розгляду звернення позивача відповідно до Закону України «Про звернення громадян» спростовуються матеріалами справи, оскільки із запиту на інформацію вбачається, що ОСОБА_1 звертався з запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та зводяться до особистого тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 липня 2023 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 04 вересня 2023 року.

Судді: