Провадження № 2/752/1392/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.06.2023 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Ящук Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання строку дії договору припиненим, стягнення безпідставно отриманих коштів,

в с т а н о в и в:

у липні 2021 року позивачі ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_1 звернулись до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до АТ «Альфа - Банк», у якому просили визнати строк дії договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 458/12911 від 02.02.2007 припиненим 09.05.2007; стягнути з АТ «Альфа - Банк» на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані кошти у вигляді відсотків за кредитом у розмірі 22 380 доларів США, що за курсом НБУ (22.29 грн за 1 долар) на дату підготовки даного позову складає 610 750,00грн; стягнути з АТ «Альфа - Банк» на користь ОСОБА_1 647 158,00 грн, у тому числі: суму сплаченого судового збору у розмірі 6 408,000 грн, вартість юридичних послуг згідно договору у розмірі 30 000,00 грн, безпідставно отримані відсотки за кредитом у розмірі 610 750,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що кредитний договір № 458/12911 від 02.02.2007 укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 є припиненим в зв`язку із його повним виконанням.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 є боржником перед нею, а тому 22.03.2021 між нею (виконавцем) та ОСОБА_2 (замовником) було укладено договір про надання представницько - консультативних послуг. Додатковою угодою №1 до договору виконавець зобов`язалася надавати правову допомогу замовнику у судовому процесі за позовом до АТ «Альфа Банк» (як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк») про захист прав споживачів, встановлення юридичних фактів і стягнення безпідставно отриманих коштів та можливим зустрічним позовом АТ «Альфа - Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором №458/12911 від 02.02.2007 у Голосіївському районному суду м. Києва та Київському апеляційному суді на підставі довіреності. Згідно п. 1 угоди вартість послуг становить 30 000, 00 грн , які замовник сплачує у безготівковій формі на банківський рахунок виконавця - ФОП ОСОБА_1 . Дана оплата була здійснена у повному обсязі 07.07.2021. Пунктом 3 Договору сторони домовилися про передачу ОСОБА_2 ОСОБА_1 права на отримання відшкодування цих витрат шляхом стягнення повної суми з АТ «Альфа - Банк» безпосередньо на користь виконавця, а п. 4 Договору сторони погоджуються з передачею права на отримання 50 % безпідставно отриманих ПАТ «Укрсоцбанк» коштів замовника за договором кредиту № 458/12911 від 02.02.2007 р. виконавцю у випадку виграшу справи або укладення з АТ «Альфа - Банк» мирової угоди, що дає виконавцю ОСОБА_1 право виступати у даному судовому провадженні в якості співпозивача. Можливість відступлення такого права вимоги врегульовано ст. 512 ЦК України.

Ухвалою Голосіївського районного суду від 16.07.2021 відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк на подання відзиву на позов.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.08.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у судове засідання в порядку загального позовного провадження та призначено справу до розгляду у судове засідання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року замінено відповідача у справі за позовом ОСОБА_2 , Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до АТ «Альфа - Банк» про визнання строку дії договору припиненим, стягнення безпідставно отриманих коштів, залучено до участі у справі правонаступника АТ «Альфа - Банк» - АТ «Сенс Банк».

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року позов ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про визнання строку дії договору припиненим, стягнення безпідставно отриманих коштів в частині позовних вимог ОСОБА_2 - залишено без розгляду. В іншій частині розгляд справи продовжено.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала заявлені нею позовні вимоги, просила задовольнити з викладених підстав.

АТ «Сенс Банк» будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, причини неявки суду не повідомив. Будь - яких заяв, клопотань до суду від відповідача не надходило. Своїм право на подачу відзиву АТ «Сенс Банк» не скористався.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як вбачається із матеріалів справи, 02 лютого 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є AT «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №458/12911 на суму 210 000 доларів США терміном до 01 лютого 2017 року, з покладення на позичальника обов`язку зі сплати 13% річних (п. 1.1.1. Договору) за користування наданим кредитом.

Також, між ОСОБА_2 та Банком було укладено Додаткову угоду від 25 грудня 2007 року, згідно з якою сторони домовились про збільшення ліміту кредитування до 240 000 доларів США.

Пунктами 1.1.1 та 2.5. Договору сторони погодили, що сплата тіла кредиту та процентів за користування ним мають здійснюватися ОСОБА_2 щомісячно до 10 числа.

02.02.2007 в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, було укладено договір іпотеки № 02-10/37, відповідно п. 1.1.1. якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року у справі №760/8840/15-ц позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №458/12911 від 02.02.2007 по сплаті процентів за період з 06.05.2012 по 05.05.2015 в розмірі 54 402.59 доларів США по пені за прострочення сплати процентів за період з 06.05.2014 по 05.05.2015 в розмірі 35 5947,44 грн.

Вказане рішення набрало законної сили та 30 листопада 2016 року видано виконавчий лист № 760/8840/15.

Постановою приватного виконавця Кисельова В. В. від 17.12.2018 відкрито виконавче провадження №57934287 з примусового виконання виконавчого листа № 760/8840/15 в рамках якого 19.06.2019 приватним виконавцем складено акт про реалізацію предмета іпотеки.

Заборгованість за кредитним договором, яка встановлена рішенням суду від 25 квітня 2016 року у справі №760/8840/15-ц погашалась ОСОБА_2 до червня 2019 року в процесі примусового виконання.

Звертаючись до суду із позовом позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 є боржником перед нею, а тому 22.03.2021 між нею (виконавцем) та ОСОБА_2 (замовником) було укладено договір про надання представницько - консультативних послуг.

Додатковою угодою №1 до договору виконавець зобов`язалася надавати правову допомогу замовнику у судовому процесі за позовом до АТ «Альфа Банк» (як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк») про захист прав споживачів, встановлення юридичних фактів і стягнення безпідставно отриманих коштів та можливим зустрічним позовом АТ «Альфа - Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором №458/12911 від 02.02.2007 у Голосіївському районному суду м. Києва та Київському апеляційному суді на підставі довіреності.

Згідно п. 1 угоди вартість послуг становить 30 000, 00 грн , які замовник сплачує у безготівковій формі на банківський рахунок виконавця - ФОП ОСОБА_1 .. Дана оплата була здійснена у повному обсязі 07.07.2021.

Пукнтом 3 Договору сторони домовилися про передачу ОСОБА_2 ОСОБА_1 права на отримання відшкодування цих витрат шляхом стягнення повної суми з АТ «Альфа - Банк» безпосередньо на користь виконавця.

Пукнтом 4 Договору сторони погоджуються з передачею права на отримання 50 % безпідставно отриманих ПАТ «Укрсоцбанк» коштів замовника за договором кредиту № 458/12911 від 02.02.2007 виконавцю у випадку виграшу справи або укладення з АТ «Альфа - Банк» мирової угоди, що дає виконавцю ОСОБА_1 право виступати у даному судовому провадженні в якості співпозивача. Можливість відступлення такого права вимоги врегульовано ст. 512 ЦК України.

ОСОБА_1 вказує на те, що за період з 01.06.2007 по 01.08.2019 ПАТ «Укрсоцбанк» було безпідставно отримано 44 760 доларів США відсотків за кредитом по договору кредиту, строк дії якого закінчився 09.05.2007 на підставі п. 4.5 Договору кредиту. Ці кошти підлягають поверненню платнику ОСОБА_2 на підставі домовленості сторін про відступлення прав вимоги дані кошти підлягають паритетному розподілу між замовником ОСОБА_2 та виконавцем ФОП ОСОБА_1 , тобто по 50 % кожному.

За нормами статей 15, 16 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Так, однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої домовленості, яка знайшла своє вираження у статтях 3, 6, 626, 627, 628, 629, 638 ЦК України.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до положень цивільного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва.

Законодавство передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

Жодних обмежень щодо заміни кредитодавця у зобов`язаннях, що випливають з кредитного договору, закон не містить.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження надання згоди Банку на переведення боргу за кредитним договором на ОСОБА_1 ..

Як зазначено вище, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року у справі № 760/8840/15-ц позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості судом визначено розмір заборгованості у тому числі процентів за договором кредиту.

Вказане рішення набрало законної сили, виконувалося ОСОБА_2 до червня 2019 року.

З урахування зазначеного суд не вбачає підстав для здійснення стягнення з Банка 50 % процентів за договором кредиту на користь ОСОБА_1 , про що зазначає у позові остання, оскільки є судове рішення, яке набрало законної сили, у якому судом встановлено законність та обґрунтованість нарахування боржнику процентів за користування кредитом.

При цьому суд також зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є похідними від заявлених позовних вимог ОСОБА_2 , які залишені судом без розгляду.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі №602/1455/20 вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Крім зазначеного, щодо позовних вимог ОСОБА_1 , суд звертає увагу на наступне.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Однак, такий спосіб захисту, як здійснення перерахунку та списання з особового рахунку заборгованості, не сприяє ефективному відновленню порушеного права, а тому не підлягає розгляду в судовому порядку.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Право визначення способу захисту порушеного права покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушеного права.

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 905/2260/17 міститься правовий висновок, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

За змістом ч. 2 ст. 14 ЦК України, критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Згідно ст. 16 ЦК України, захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд вважає, що звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами до відповідача позивач обрала неефективний спосіб захисту своїх прав, оскільки він не відновлює її порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права, відтак такі позовні вимоги не можуть бути задоволені судом.

Разом з тим, відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Відповідно до положень ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Враховуючи викладене, оскільки судом не встановлено порушених прав або охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом якого вона звернулася до суду, суд не вбачає підстав для вирішення питання про застосування строків позовної давності.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат між сторонами у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання строку дії договору припиненим, стягнення безпідставно отриманих коштів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя