КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/3250/18
Провадження № 2/488/58/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25.07.2023 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

у складі головуючої по справі судді Чернявської Я.А.,

за участю секретаря судового засідання Краля В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_2 , про захист прав споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

30.07.2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з цивільним позовом до відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», уточнивши який просив визнати недійсним Кредитний договір № NKTGG104040058 від 27.06.2007 року, укладений між Закритим Акціонерним Товариством Комерційний Банк Приват Банк та ОСОБА_4 ; Застосувати наслідки визнання договору недійсним, а саме: визнати недійсним іпотечний договір, укладений 27 червня 2007 року між Закритим Акціонерним Товариством Комерційний Банк Приват Банк та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н.П., зареєстрований в реєстрі за № 3931; визнати недійсним договір поруки від 27.06.2007 року № NKTGG104040058/1, укладений між Закритим Акціонерним Товариством Комерційний Банк Приват Банк та ОСОБА_2 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 27.06.2007 року між ним ОСОБА_4 , та Закритим Акціонерним Товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» в особі філії «Миколаївське регіональне управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Кредитний договір № NKTGG104040058.

В якості забезпечення виконання вказаного кредитного договору був укладений 27.06.2007 року договір поруки № NKTGG104040058/1 з ОСОБА_2 та іпотечний договір, укладений між Закритим Акціонерним Товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» та позивачем, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлевою Н.П., зареєстрованого в реєстрі за № 3931. Інші умови надання вказаного кредиту були визначені та зазначені банком в вказаному договорі.

Позивач посилається на те що, ні при укладанні кредитного договору, ні в подальшому, розрахунку реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупної вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту, відповідач не здійснював, в письмовій формі не викладав, до відома позивача не доводив та з ним не узгоджував. Наслідком визнання кредитного договору недійсним є також недійсність договору застави чи іпотеки, адже, відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України, недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

Отже, недійсність кредитного договору спричинює недійсність договору застави чи договору іпотеки, які укладалися з метою забезпечення виконання кредитного договору, і як наслідок, кредитодавець повинен повернути предмет застави позичальникові.

Так, врегулювання спору в досудовому порядку, про яке зазначається у п. 6 ч. З ст. 175 ЦПК України, є неможливим, оскільки по даному спору рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20.02.2018 року справа № 488/1137/15-ц з позивача вже стягнута заборгованість та зазначене рішення оскаржується позивачем. При розгляді судом зазначеної справи, позивачу було відмовлено у прийнятті зустрічного позову про захист порушеного права та визнання кредитного договору недійсним та рекомендовано звернутись до суду з даним позовом окремо.

На підставі зазначеного позивач звернувся до суду з даним позовом.

05.11.2018 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні.

15.05.2023 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва зазначену цивільну справу, було прйнято до свого провадження суддею Чернявською Я.А.

В судове засідання сторони не зявились, були повідомлені про час та місце розгляду справи у порядку встановленому ст.ст. 128, 130 ЦПК України.

Позивач, повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача надіслав на адресу суду відзив на позов, в якому категорично заперечував проти задоволення позовних вимог, наполягав на їх недоведеності та необґрунтованості. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав наведених у відзиві, також просив суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Враховуючи вимоги частини 1 статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено наступне.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено в ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч.1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України).

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, судами першої та апеляційної інстанції по справі № 488/1137/15 встановлені обставини щодо укладення Кредитного договору № NKTGG104040058 від 27 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 , отримання кредиту, умови виконання кредитного договору, невиконання ОСОБА_4 , належним чином умов кредитного договору, існування заборгованості ОСОБА_4 , станом на 25 жовтня 2014 року в сумі 32 179,35 дол. США (тіло кредиту, відсотки та пеня).

На теперішній час заборгованість позивача за кредитним договором не погашена. З 25 жовтня 2014 року позивач погасив 224,00 дол. США, тоді як розмір, заборгованості встановлений судами по справі 488/1137/15 складає 32 179,35 дол. США.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, перед укладенням кредитного договору ОСОБА_4 надав банку анкету - заяву від 20 червня 2007 року, підписанням якої підтвердив факт того, що банком йому було надано в письмовій формі інформацію про умови кредитування в ПриватБанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними в т. ч., між зобов`язаннями Позичальника, тип відсоткової ставки, суму на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Строк на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги. Можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

З часу укладення договору до моменту звернення банку до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, жодних питань у позивальника, щодо обсягу та правильності інформації, що надається під час укладення кредитного договору у позичальника не виникало.

Тому, вказані обставини позивачем, не можуть впливати на предмет спору, оскільки повідомлення реальної процентної ставки, сукупної вартості кредиту та абсолютного значення подорожчання кредиту є обставниками, що передують укладенню договору.

Виходячи з позовних вимог позивача, він з 27 червня 2007 року сплачував кошти по кредитному договору впродовж семи років, знаючи, що між ним та АТ КБ ПриватБанк в належній формі не було досягнуто згоди, щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Така поведінка позивача є суперечливою, тобто позивач вільно і без помилково погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Також, судом встановлено, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору № NKTGG104040058 від 27.06.2007 року, так, як на вимоги про визнання недійсним договору поширюється загальна позовна давність тривалістю три роки, згідно зі ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність надає потерпілій особі чітко визначений, але цілком достатній строк для захисту свого права. Цей строк покликаний сприяти усуненню невизначеності у відносинах учасників цивільно-правового обороту, оскільки за відсутності позовної давності потерпіла особа могла б скільки завгодно утримувати боржника під загрозою застосування заходів державно-примусового впливу, не вдаючись при цьому до реалізації свого інтересу. Встановлення строку позовної давності не тільки спонукає особу, права чи охоронювані інтереси якої порушено, до звернення до суду, а й служить інтересам іншої сторони, встановлюючи часові межі такого звернення, сприяє стабільності правопорядку в цілому.

Так, сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст. ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, при укладенні кредитного договору № NKTGG104040058 від 27.06.2007 року сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов, в тому числі щодо суми кредиту, строку кредитування, порядку погашення заборгованості, сплати відсотків, винагород та комісій, а також порядку зміни відсоткової ставки, що чітко вбачається із самого кредитного договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

На підставі зазначеного суд зробив висновок, що позивач дізнався у 2007 року, таким чином трирічний строк загальної позовної давності сплинув ще у 2010 році, а позивач звернувся до суду з даним позовом у 2018 році, пропустивши строк загальної позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Представником відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмові у позові.

Проте, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Таким чином та за умови того, що у суда немає підстав для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідача, який заявляє про застосування позовної давності та судом з`ясовано, що право позивача порушено не було та позовні вимоги є необґрунтованими, а тому суд не може застосувати позовну давність в даному конкретному випадку.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає через необґрунтованість останнього.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_2 , про захист прав споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення суду в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 )

Відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (, МФО: 305299, адреса: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; адреса листування: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50)

Суддя: Я.А. Чернявська