07 вересня 2023 року м. Чернівці Справа № 723/307/21
судді Чернівецького апеляційного суду Лисака І.Н.
на постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 вересня 2023 року
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 червня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності.
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 червня 2023 року позов задоволено.

Договір дарування садиби, яка розташована на АДРЕСА_1 , від 22 серпня 2014 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори Хоміцькою Н. Г. та зареєстрований у реєстрі за номером 1438, визнано недійсним.

Скасовано державну реєстрацію права власності садиби, яка розташована на АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , яка проведена 22 серпня 2014 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 5.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_2 вважала, що вчиняє договір, відповідно до якого ОСОБА_1 буде здійснювати за нею догляд.

Похилий вік ОСОБА_2 , її стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у сторонній допомозі, наявність у позивачки спірного житла як єдиного та продовження позивачкою проживати в будинку, який розташований на АДРЕСА_1 після укладення договору дарування свідчать про неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, зокрема щодо юридичної природи правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором. Позивачка вважала що договір дарування є договором довічного утримання, що вплинуло на її волевиявлення.

Крім того вказано, що позивачка довідалась про порушення свого права у 2020 році, що виключає можливість застосування до вказаних правовідносин положення закону щодо строку позовної давності.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 07 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 червня 2023 року скасовано. В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційний суд більшістю голосів виходив з наступних мотивів.

Колегія суддів вважала, що позивачкою належними і допустимими доказами не доведено того, що на момент укладення договору дарування вона перебувала у безпорадному стані, мала волевиявлення саме на укладення договору довічного утримання, а те, що спірна садиба є її єдиним житлом, відхилені колегією суддів, оскільки позивачка зареєстрована у спірному будинку та не позбавлена права в подальшому проживати у житловому приміщенні, й передача майна засвідчується державною реєстрації права власності від 22 серпня 2014 року.

Також не можуть бути підставою для визнання недійсності договору дарування неприязні відносини, які склалися між сторонами договору та іншими особами, які проживають в садибі, після укладення спірного правочину (в окремій думці не заперечується).

Не можу погодитись із результатами перегляду судового рішення першої інстанції з наступних підстав.

Так, обставини справи щодо часу укладення оспореного правочину, оцінка заявлених підстав визнання його недійсним, застосовані судами норми матеріального права та застосовані правові висновки Верховного суду зауважень не викликають.

Вважаю, що колегію суддів допущені невірні висновки в результаті оцінки наявних доказів у справі.

По перше, доведення позивачем безпорадного стану на час укладення оспореного правочину за правилами ст.229 ЦК України не вимагається, а суду слід було дослідити істотні обставини, зокрема, серед яких стан здоров`я відчужувача майна за договором, що могло вплинути на вчинення помилки щодо умов договору. Вважаю, що позивачем належним чином доводиться письмовими доказами (т.1, а.с.17-24) незадовільний стан здоров`я, який поза будь-яким сумнівом міг вплинути на сприйняття інформації до і в момент підписання договору, та свідчив про потребу в сторонній допомозі. Так, оспорений правочин вчинений 22 серпня 2014 року, а не за довго до цього, починаючи з 24 грудня 2013 року спостерігаються у позивача, 1941 р.н., яка має похилий вік, загострення хвороби в динаміці з періодичним контролем та поміщенням з 26.06 по 04.07.2014 року на лікування в стаціонар з діагнозом «Церебральний атеросклероз з артеріальною гіпертензією ІІІ. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ. Гостре порушення мозкового кровообігу (26.06.14) по типу ешемічного інсульту в басейні правої середньої мозкової артерії, з рефлекторно чутливим синдромом зліва. NHISS = 3 б.». Отже, враження ОСОБА_2 за неповних два місяці до укладення договору спрощено за побутовим виразом «інсультом» викликало потребу у сторонньому догляді, значних витрат на лікування та вплинуло на сприйняття інформації щодо умов в момент вчинення правочину, що потягло помилку.

По друге, сам факт реєстрації у спірному нерухомому майні не може, як вважала колегія суддів, гарантувати дотримання житлових прав позивача, оскільки за внесеними змінами у Закон України «Про надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання», зокрема до ст. 18 (набули чинності 21.01.2023 року), власник нерухового майна має право зняти іншу особу з реєстрації в позасудовому порядку. Отже, наявність реєстрації у спірному майні позивача після розгляду справи залишається за волею виключно відповідача.

По третє, в правових висновках Верховного суду йдеться мова про встановлення в таких категоріях справ, крім іншого, фактичної передачі нерухомого майна, що у цій справі не відбулося, а колегія суддів безпідставно ототожнила проведення державної реєстрації зміни речового права в реєстрі з фактичною передачею майна.

Саме невірні висновки за такими істотними обставинами призвели до неправомірного скасування законного по суті рішення суду першої інстанції.

Крім того, на виконання вимог змагальності та диспозитивності цивільного процесу стороною відповідача не спростовані заявлений позивачем час, коли остання довідалась про порушене право, а саме з моменту виникнення конфліктів з відповідачкою та членами її родини, що призвело до скарг ОСОБА_2 до голови ради про перевірку належної допомоги від онуки та отримання інформації з реєстру про дійсний правочин (т.1, а.с.48-49, 55), що мало місце в 2020 році, а звернення з позовом відбулося в січні 2021 року, що спростовує доводи відповідача про наявність підстав про застосування до спірних правовідносин наслідків збігу строку позовної давності згідно ст. 267 ЦК України.

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення у цій справі колегії суддів апеляційної інстанції слід було апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суддя Чернівецького

апеляційного суду Лисак І.Н.