справа № 377/470/22 головуючий у суді І інстанції Бабич Н.С.
провадження № 22-ц/824/7547/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 01 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Славутицької міської територіальної громади в особі Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на квартири АДРЕСА_1 , набуту відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В., за реєстровим № 856, на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого 30 травня 2005 року в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у ВП «Бюро технічної інвентаризації» Комунального підприємства «Агентство з розвитку бізнесу у м. Славутичі», номер витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 7377599.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 11 листопада 1999 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Бориспільського міськвиконкому Київської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який було розірвано рішенням Славутицького міського суду Київської області від 12 квітня 2016 року. Під час шлюбу син позивача ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 19 квітня 2005 року, зареєстрованого на ім`я відповідача, набули у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 . Право приватної власності на даний об`єкт нерухомого майна на ім`я ОСОБА_1 було зареєстровано в КП АРБ Славутицьке міське бюро технічної інвентаризації, номер запису: 378/102, в книзі: 57-09-32/1. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Після його смерті за заявою позивача була відкрита спадкова справа. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом. Оскільки під час посвідчення вказаного договору купівлі-продажу не була визначена частка ОСОБА_3 , як співвласника даного об`єкту нерухомого майна, позивач звернулася до суду з позовом про визначення розміру спадкової частки, що залишилася після його смерті. Постановою Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року у справі №377/632/19 було визначено, що частка, яка залишилася, як спадок після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Славутич Київської області, складає 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка була набута у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В., за реєстровим № 856, на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого 30 травня 2005 року в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у ВП «Бюро технічної інвентаризації» Комунального підприємства «Агентство з розвитку бізнесу у м. Славутичі». Після набрання рішенням законної сили позивач 29 квітня 2021 року звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частку зазначеної квартири. За результатами розгляду заяви державний нотаріус Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області 29 квітня 2021 року винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану частку нерухомого майна в зв`язку з відсутністю у позивача, як спадкоємця, правовстановлюючого документа на спадкове майно. Позивач не має можливості надати оригінал договору купівлі - продажу нерухомого майна, посвідчений 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В., оскільки він залишився у відповідача, яка не бажає визнавати за позивачем право власності на частку у вказаній квартирі в порядку спадкування. У видачі дубліката цього договору приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В. позивачу було відмовлено з посиланням на вимоги Закону України «Про нотаріат». За вказаних обставин, з метою визнання за позивачем права на успадковане майно вона була змушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки у неї відсутній інший шлях для захисту її права власності на це майно.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 01 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на постанову Київського апеляційного суду від березня 2021 року у справі №377/632/19, яка набрала законної сили та вказує про те, що позивач ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги за законом має право отримати у власність спадкове майно - частку, яка залишилася як спадок після смерті її сина ОСОБА_3 , що складає частку квартири АДРЕСА_1 . Дане твердження суду є помилковим, безпідставним та передчасним, оскільки під час судового засідання, яке відбувалось 01 лютого 2023 року представником відповідача було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи на інший день у зв`язку з тим, що відповідачем ОСОБА_1 було подано до Славутицького міського суду Київської області позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, але суд не взяв до відома це клопотання, не зробив перерву в судовому засіданні для надання доказів щодо відкриття провадження по іншій справі, яке безпосередньо впливає на розгляд цієї справи та продовжив розгляд справи далі, в ході чого, в цей же день судом і було прийнято рішення по справі. Таким чином, перед тим як суд прийняв рішення по даній справі, він був проінформований про існування іншої справи з тими ж самими сторонами та щодо того, що предметом спору в обох справах є одна й таж сама квартира, а саме квартира АДРЕСА_1 , чим прийшов до передчасних висновків про задоволення позовних вимог позивача. Також, визначення судами частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру) за померлими суперечить вимогам ст. 3 ЦПК України, статей 27-31 ЦПК України, оскільки судом вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв`язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, а отже у суду відсутні підстави для того, щоб посилатись на постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року у справі №377/632/19. Відповідач вказує, що позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і позови заявляються формально не для визнання, а для набуття права власності, задоволені вони бути не можуть. Неможливим є й визнання права власності за померлою особою на підставі позову спадкоємців, оскільки ніхто, крім власника, не може звертатися до суду з таким позовом. Відмова органу державної реєстрації прав в оформленні права власності на об`єкт нерухомого майна та видачі свідоцтва у зв`язку з ненаданням необхідних документів для оформлення такого права не є оспорюванням права власності на об`єкт нерухомого майна (постанова ВС від 20 червня 2011 року у справі №3-55гс11). Відповідач зазначає, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за нею у 2005 році в період перебування у шлюбі з померлим ОСОБА_4 , про що йому було відомо. Померлим ОСОБА_3 не було вчинено жодних дій та не наведено доказів того, що він цікавився своєю частиною власності, утримував її, мав доступ та користувався. Останній не використав своє право вирішити свої вимоги за життя протягом 3 років, та в матеріалах справи відсутні переконливі докази щодо причин та підстав його не звернення для вирішення питання спільного майна подружжя. ОСОБА_3 не порушував протягом трьох років прав щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на його частку, та за життя він з відповідним позовом не звертався, оскільки знав, що дана спірна квартира не була придбана за його особисті грошові кошти, або за спільні грошові кошти. Відтак, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування не підлягають задоволенню, так як дана вимога є поділом майна подружжя з визначенням часток, але без реального розподілу самої спірної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вказує про те, що в матеріалах справи міститься нотаріально засвідчена заява її сина ОСОБА_3 від 19 квітня 2005 року про те, що він дав згоду ОСОБА_1 на купівлю спірної квартири за рахунок коштів спільного сімейного бюджету та підтвердив те, що йому роз`яснено зміст ст. 60, 65, (Глава 8. Право спільної сумісної власності подружжя) СК України. У договорі купівлі-продажу не зазначено, що кошти, за які купується квартира є особистою власністю ОСОБА_1 , і остання під час укладання договору не вказувала, що купує квартиру за свої особисті кошти. Верховний Суд у своїй постанові від 02 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 вказав, що ст. 69, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Однак, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Разом з тим, ОСОБА_1 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру. За таких обставин, апеляційний суд своїм рішенням від 03 березня 2021 року, яке набрало законної сили, у справі № 377/632/19 визнав позовні вимоги про визначення спадкової частки у спірній квартирі в розмірі 1/2 її частини, як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя обґрунтованими та доведеними. Позивач вказує, що є спадкоємцем першої черги за законом, яка прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_3 . Інші заяви про прийняття або відмову від прийняття спадщини в матеріалах спадкової справи №78/2019 ОСОБА_3 відсутні. До складу спадщини, яка відкрилася після його смерті, входить 1/2 частка спірної квартири. Дані обставини встановлені постановою Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року у справі № 377/632/19, яка набрала законної сили та в касаційному порядку не скасована. Позивач вказує, що абсолютно безпідставним є посилання відповідача в обґрунтування підстав для скасування рішення суду першої інстанції на те, що її покійний син за життя, протягом трьох років після розлучення, не заявляв вимог щодо визнання за ним права власності на частку у спірній квартирі, з посиланням на приписи ст. 72 Сімейного кодексу України. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Крім того, вперше ОСОБА_1 заявила про свої вимоги щодо визнання за нею права особистої приватної власності на спірне нерухоме майно, подавши позов з такими вимогами, за яким тільки 10 лютого 2023 року було відкрито провадження у справі № 377/60/22. Однак, ці вимоги ОСОБА_1 заявлені поза межами процесуального строку, визначеного ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України, згідно якої позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ( а.с.13, т.1).

11 листопада 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Бориспільського міськвиконкому Київської області зареєстровано шлюб ( а.с.14, т.1). Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 12 квітня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а. с. 15, т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В., ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_1 купила квартиру номер сто два, що знаходиться в будинку номер чотири Єреванського кварталу міста Славутича Київської області ( а.с.10, т.1).

Право приватної власності на даний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 було зареєстровано 30 травня 2005 року в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у ВП «Бюро технічної інвентаризації» Комунального підприємства «Агентство з розвитку бізнесу в м. Славутич», номер запису 378/102 в книзі: 57-09-32/1 (а.с.10,11, т.1).

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 04 квітня 2019 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Славутич Київської області (а. с. 16, т.1).

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 57197864 від 13 серпня 2019 року державним нотаріусом Славутицької міської державної нотаріальної контори Наваліхіною О.О. 13 серпня 2019 року відкрито спадкову справу, номер у Спадковому реєстрі: 64597653, номер у нотаріуса: 78/2019, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.17, т.1).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 78/2019, ОСОБА_3 не залишив заповіту ( а.с.88, т.1).

13 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини за законом, в якій зазначила, що спадщину після смерті її сина ОСОБА_3 вона приймає, іншим спадкоємцем за законом є батько померлого ОСОБА_8 , який проживає в м. Норильськ Красноярського краю, Росія (а.с.86, т.1).

Інші заяви про прийняття або відмову від прийняття спадщини в матеріалах спадкової справи відсутні, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Відповідно до листа завідувача Славутицької міської державної нотаріальної контори №570/02-14 від 14 серпня 2019 року в зв`язку з тим, що не визначена спадкова частка померлого ОСОБА_3 , яка належить йому в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та роз`яснено процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку ( а.с.90, т.1).

Постановою Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року, визначено, що частка, яка залишилася як спадок після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Славутичі Київської області, складає частку квартири АДРЕСА_1 , яка була набута у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна, посвідченого 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В. за реєстровим № 856, на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого 30 травня 2005 року в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у ВП «Бюро технічної інвентаризації» Комунального підприємства «Агентство з розвитку бізнесу у м. Славутичі» (справа № 377/632/19, а.с.141-159, 211-221).

Завідувач Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області звернулася до приватного нотаріуса Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімової Л.В. з листом №136/02-14 від 20 квітня 2021 року, в якому на підставі ст.46 Закону України « Про нотаріат» для оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_3 просила видати дублікат договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 19 квітня 2005 року за р. № 856, спадкоємцю ОСОБА_2 для видачі свідоцтва про право на спадщину ( а.с.92, т.1).

У відповідь на цей запит приватний нотаріус Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімова Л.В. повідомила Славутицьку міську державну нотаріальну контору Київської області листом №63/02-21 від 28 квітня 2021 року, з посиланням на статтю 53 Закону України «Про нотаріат», про неможливість видачі дубліката договору купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_2 , оскільки заведена спадкова справа не стосується ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 не є спадкоємцем ОСОБА_1 (а.с.92 зв.ст., т.1 ).

29 квітня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її сина ОСОБА_3 на частки квартири номер АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В. за р. № 856, та постанови Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року (а.с.93, т.1).

З постанови державного нотаріуса Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області Наваліхіної О.О. від 29 квітня 2021 року № 156/02-31 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом вбачається, що ОСОБА_2 нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказане майно в зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючого документу на спадкове майно ( а. с. 99, т.1).

Відповідно до листа про надання інформації №15-08/977 від 04 листопада 2022 року, виданого Управлінням адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, за даними Реєстру Славутицької територіальної громади станом на день смерті ОСОБА_3 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 12.08.2005 по теперішній час. Померлий ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , був зареєстрований за вказаною адресою з 14.10.2005 по 10.04.2019 (знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю (а.с.100, т.1).

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №261335128 від 14 червня 2021 року, № 316856184 від 06 грудня 2022 року, інформації, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 14 листопада 2022 року, з моменту набуття у приватну власність квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна: 10529446, власником зазначена ОСОБА_1 , частка власності 1/1, дата прийняття рішення про державну реєстрацію та дата внесення запису: 14.08.2007 ( а.с.12, 115, 175, т.1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) ( стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1296 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину ( частина третя статті 1296 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом, яка прийняла спадщину після смерті її сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інші заяви про прийняття або відмову від прийняття спадщини в матеріалах спадкової справи №78/2019 ОСОБА_3 відсутні.

До складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , входить частка квартири АДРЕСА_1 , яка була набута у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В. за реєстровим № 856, на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого 30 травня 2005 року в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у ВП «Бюро технічної інвентаризації» Комунального підприємства «Агентство з розвитку бізнесу у м. Славутичі».

Вказана обставина встановлена постановою Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року у справі № 377/632/19, яка набрала законної сили.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній, адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги за законом отримала у власність спадкове майно - частку, яка залишилася як спадок після смерті її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що складає частку квартири АДРЕСА_1 , оскільки належність цієї частки ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності встановлено постановою Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року, що відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України не потребує доказуванню під час розгляду даної справи.

Водночас, не дивлячись на те, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем ОСОБА_3 , вона заперечує належність спадкодавцю ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності частки спірної квартири, що підтверджується обставинами, встановленими при винесенні Київським апеляційним судом постанови від 03 березня 2021 року у справі №377/632/19, а, відтак, і заперечує право власності позивача ОСОБА_2 на вказане спадкове майна.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що право власності позивача ОСОБА_2 на прийняте спадкове майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 не визнається ОСОБА_1 , а тому обраний позивачем спосіб захисту (визнання права власності) узгоджується з положеннями статті 392 ЦК України.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 серед іншого вказує про те, що оскільки після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 не порушував протягом трьох років питання про визнання за ним права власності на частку спірної квартири, то він не використав своє право вирішити такі вимоги у строк, передбачений ч.2 ст.72 СК України, що є підставою для відмови у позові ОСОБА_2 .

Зазначені доводи апеляційний суд вважає безпідставними виходячи з наступного.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що після розірвання шлюбу померлому ОСОБА_3 чинилися перешкоди у користуванні оспорюваною квартирою чи порушувалося його право власності на частину квартири.

Відтак, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б вказували на наявність порушень прав одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Оскільки у ОСОБА_2 як спадкоємця існують перешкоди для оформлення спадкової справи після смерті її сина у нотаріальному порядку, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є належним способом захисту, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції. Жодних доводів на спростування зазначених висновків суду апеляційна скарга не містить.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав до задоволення позову відповідають обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 01 лютого 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 25 серпня 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.