КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________
Справа №357/9972/19
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/596/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ратнікової В.М.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 7 грудня 2021 року (суддя Цукуров В.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором процентної грошової позики,

встановив:

у вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, та з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 4 березня 2020 року, просив стягнути з відповідача на свою користь суму наданої позики в розмірі 80 000 доларів США, процентів від суми позики в розмірі 6 400 доларів США, пеню за прострочення повернення позики в розмірі 775 879грн 10коп. та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 29 жовтня 2016 року відповідач отримав від нього в борг грошові кошти в розмірі 80 000 доларів США на строк 6 місяців. Остаточною датою повернення позики було узгоджено 29 квітня 2017 року. Саме на цих умовах, на виконання вимог законодавства, що передбачає обов`язкову письмову форму таких угод, 29 жовтня 2016 року між ними був укладений договір процентної позики, яким також було передбачено сплату щомісячних процентів у розмірі 2% від розміру позики у готівковій формі, не пізніше 29 числа місяця, наступного за місяцем, в якому такі проценти повинні бути нараховані.

Позивач посилався на те, що у підтвердження отримання коштів відповідачем було надано розписку і отримано зазначену в ній грошову суму. У листопаді та грудні 2016 року відповідач у рахунок погашення щомісячного розміру процентів за договором передав грошові кошти в сумі 3 200доларів США, що становить 2% від розміру наданої позики, однак у подальшому проценти не сплачував та позику не повернув.

Також позивач зазначав, що відповідно до умов договору відповідач зобов`язався сплатити позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від розміру позики за кожен день прострочення повернення позики, яка обрахована з врахування строку позовної давності у один рік до звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 7 грудня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму наданої позики та процентів в розмірі 86 400доларів США, пеню за прострочення повернення позики в розмірі 775 879грн

10коп. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 217грн 50коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача судові витрати, посилаючись на те, що договір процентної грошової позики, на підставі якої стягується заборгованість, є неукладеним, оскільки він не отримував будь-яких коштів від позивача, будь-яких договорів та розписок не підписував, а тому між сторонами не виникало цивільно-правових (боргових) взаємовідносин.

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції, ігноруючи клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання, закрив підготовче засідання, чим позбавив його можливості надати суду пояснення та докази у підтвердження своїх тверджень. У судовому засіданні суд необґрунтовано відхилив клопотання його представника про приєднання до матеріалів справи доказів, які мають значення для правильного вирішення справи, та встановив обставини справи на підставі недопустимих доказів, а саме на підставі договору процентної позики та розписки, які ним не підписувалися.

Відповідач стверджує, що він та його представники неодноразово подавали до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи висновку судово-почеркознавчої експертизи від 3 грудня 2020 року №КСЕ-19/111-20/48733, оскільки він має важливе значення для вирішення спору, адже спростовує факт дійсності його підпису на розписці та договорі процентної позики, що є підставою для стягнення заборгованості. Проте суд першої інстанції відхилив вказані документи, а в подальшому не врахував та не дослідив вказані докази.

Відповідач зазначає, що вказаний висновок міститься в матеріалах цивільної справи №357/5934/20 за його позовом до ОСОБА_2 про визнання договору процентної грошової позики недійсним. У вказаній цивільній справі суд апеляційної інстанції зазначив, що договір позики є неукладеним, а тому підстав визнавати договір позики недійсним є невірним способом захисту.

Також відповідач стверджує, що відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі, суд першої інстанції не обґрунтував свою відмову ні в рішенні, ні в ухвалі, лише зазначивши в рішенні, що вирішуючи питання про призначення експертизи, відповідач тричі поспіль не з`явився в судове засідання, у зв`язку з чим суд не мав можливості відібрати експериментальні зразки підпису для проведення судової почеркознавчої експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Гаркавенко С.Д. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що з постанови апеляційного суду у цивільній справі №357/5934/20 вбачається, що висновок експерта про вірогідність підписання договору певною особою правового значення для вирішення зазначеної справи не має, оскільки не підтверджує і не спростовує обставини, які підлягають доказуванню в межах заявлених позовних вимог.

Представник позивача зазначає, що фактично висновок експерта в частині вірогідності підписання договору позивачем означає, що зазначений договір як міг бути підписаний ОСОБА_1 , так і не міг бути підписаний ним.

Крім того, судово-почеркознавчу експертизу було проведено з грубим порушенням порядку проведення експертних досліджень, оскільки комплексне експертне дослідження, оформлене висновком експерта №КСЕ-19/111-20/48733 від 3 грудня 2020 року, було проведено одним експертом - головним судовим експертом відділу почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Юрієм Соха, однак комплексне експертне дослідження має бути проведено групою експертів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника - адвоката Наріжного О.А., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення позивача та його представника - адвоката Базюченка А.О., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір процентної грошової позики, за умовами якого позикодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в розмірі, визначеному договором, а останній зобов`язується прийняти позику і повернути названу суму позики позикодавцеві у визначений договором строк, а також сплатити проценти за весь термін надання позики у строк та розмірах, що обумовлені умовами договору.

Пунктом 2 договору сторони погодили суму позики - 80 000 доларів США, щомісячний розмір процентів - 2% від розміру позики, що сплачуються не пізніше 29 числа місяця, наступного за місяцем, в якому такі проценти повинні бути нараховані.

Пунктами 3 та 4 договору сторони визначили строк позики - 6 місяців з моменту передачі позикодавцем грошових коштів позичальнику, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів. Остаточною датою повернення позики є 29 квітня 2017 року.

Згідно пункту 5.4. договору при порушенні позичальником строку повернення позики, вказаного в п.4.3. договору, він повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від розміру позики за кожен день прострочення повернення позики.

Відповідно до розписки від 29 жовтня 2016 року ОСОБА_1 отримав 80 000 доларів США від ОСОБА_2 у відповідності до п. 2.1. договору процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем позовних вимог та не надання відповідачем належних доказів у спростування доводів позивача.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є

необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (стаття 1046 ЦК України).

Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З матеріалів даної справи вбачається, що у червні 2020 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про визнання договору процентної грошової позики недійсним.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. При цьому, апеляційним судом зазначено, що під час судового розгляду не було достовірно встановлено, що ОСОБА_1 не підписував спірний договір, так як у висновку експерта зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 в договорі процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року вірогідно виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою (справа № 357/5934/20).

Судом першої інстанції відмовлено у приєднані до матеріалів справи копії висновку експертизи, яка була проведена під час розгляду справи № 357/5934/20. Також суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення почеркознавчої експертизи та клопотання представника позивача про призначення у даній справі комплексної почеркознавчої та технічної експертизи.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у

здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, судом може бути призначена експертиза або відповідні висновки експертів можуть надаватися суду сторонами (стороною) у разі підготовлення їх на замовлення такого учасника справи (статті 102, 103 ЦПК України).

Частиною п`ятою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відмовляючи у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач жодного разу не з`явився в судове засідання, у зв`язку з чим суд не мав можливості відібрати експериментальні зразки підпису для проведення судової почеркознавчої експертизи. Також суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не були надані вільні зразки підпису.

Оцінюючи обґрунтованість рішення суду першої інстанції про відхилення клопотання про призначення судової експертизи, колегія суддів вважала, що висновки суду про невиконання або про неможливість виконання судової експертизи у зв`язку з ненаданням відповідних документів для її проведення не є достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання. Дії сторони щодо ненадання під час розгляду клопотання про призначення експертизи певних матеріалів не можуть свідчити про ухилення особи від участі в експертизі, оскільки суд її не призначив, відповідно, клопотання судових експертів про надання матеріалів для проведення експертизи до суду не надходили та не вирішувалися.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції під час розгляду справи не вжив усіх необхідних заходів для виконання завдання цивільного судочинства, визначеного у статті 2 ЦПК України, необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання, як представника відповідача, так і представника позивача про призначення судової експертизи у даній справі.

Виходячи з того, що доведення обставин, чи підписував ОСОБА_1 договір позики та розписку про отримання грошових коштів, за якими позивач просив стягнути заборгованість, має істотне значення для правильного вирішення спору по суті, та

усуваючи допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, колегія суддів призначила по справі комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизу підпису ОСОБА_1 у оригіналах договору процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року та розписки від 29 жовтня 2016 року.

Згідно висновку комплексної судової почеркознавчої і судової технічної експертизи від 18 січня 2023 року, проведеної експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_1 у графі «позичальник» у договорі процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року виконаний ОСОБА_1 ; підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від 29 жовтня 2016 року ймовірно виконаний ОСОБА_1 ; підписи від імені ОСОБА_1 в графі «позичальник» у договорі процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року та розписці від 29 жовтня 2016 року ймовірно виконані однією особою.

Також у висновку експертизи зазначено, що друкування тексту договору процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року було виконано до виконання підпису від імені ОСОБА_1 , а не шляхом накладання тексту на підпис ОСОБА_1 ; у договорі редагування (підчистка, травлення, змивання) не здійснювалось.

Для з`ясування причин, з яких експерти не надали категоричного висновку стосовно підпису від імені ОСОБА_1 на розписці про отримання грошей від 29 жовтня 2016 року, під час апеляційного розгляду були опитані експерти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які пояснили, що наявність двох розбіжностей, які є суттєвими, не надали можливості зробити категоричний висновок, що підпис на розписці належить ОСОБА_1 . Разом з цим експерти зазначили, що більшість збіжностей свідчить, що підпис у розписці є, з великою ймовірністю, ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхилила клопотання представника відповідача про призначення у справі повторної комплексної судово-почеркознавчої та технічної експертизи.

Частина 2 статті 113 ЦПК України передбачає, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Клопотання представника відповідача не містить належного обґрунтування у чому полягає необґрунтованість висновку експертизи від 18 січня 2023 року, або яким матеріалам справи вона суперечить.

Колегія суддів вважає, що висновок експертів є повним та обґрунтованим, під час судового розгляду експертами надані повні та змістовні відповіді на питання учасників справи та їх представників, наведене належне обґрунтування ймовірності висновку з приводу підпису від імені ОСОБА_1 на розписці про отримання грошей, тому відсутні правові підстави для призначення повторної експертизи у даній справі.

Доводи представника відповідача про необхідність врахування висновку експерта від 3 грудня 2020 року, зробленого у справі № 357/5934/20, колегія суддів вважає безпідставними.

У зазначеній справі судом була призначена комплексна судова почеркознавча та судова технічна експертиза документів.

Частина 1 статті 112 ЦПК України визначає, що комплексна експертиза проводиться не менш як двома експертами різних галузей знань або різних напрямів у межах однієї галузі знань.

Проте, висновок у вищезазначеній справі був складений тільки одним експертом.

Саме для усунення будь-яких сумнівів та для більш повного дослідження спірних підписів, апеляційним судом була призначена комплексна експертиза у складі не менше 3 експертів.

Водночас за приписами статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має

заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами,

встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що під час розгляду даної справи відповідачем не надані належні та достатні докази, які б стали підставою для не врахування висновку комплексної судової експертизи від 18 січня 2023 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеним, що між сторонами 29 жовтня 2016 року був укладений договір позики, на підставі якого ОСОБА_1 отримав 80 000 доларів США, які він не повернув у визначені договором строки, а відтак суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про стягнення боргу з відповідача.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 2.2. договору процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року сторони погодили щомісячний розмір процентів за договором. Позивач зазначив, що відповідачем сплачені проценти за два місяці користування позикою, строк договору сторони погодили до 29 квітня 2017 року, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що заборгованість за процентами становить 6 400 доларів США і підлягає стягненню з відповідача.

Частиною 1 статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (частина перша статті 547 ЦК України); різновидом неустойки є пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини перша, друга статті 549 ЦК України).

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Умовами договору процентної грошової позики від 29 жовтня 2016 року (пункт 5.4.) передбачена сплата пені у разі порушення позичальником строку повернення позики та її розмір.

Позивачем наведений розрахунок пені за період один рік до звернення до суду з даним позовом.

Апеляційна скарга не містить доводів неправильності розрахунку пені, наведеного позивачем та стягненої судом, тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем не підтверджено його право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позивачем надані суду першої інстанції оригінали договору та розписки від 29 жовтня 2016 року, що підтверджує, як укладення договору і отримання грошових коштів, так і не повернення відповідачем боргу.

Крім того, саме позивачем, як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду були заявлені клопотання про проведення у справі комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи для підтвердження своїх посилань.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права були виправлені під час

апеляційного розгляду і не призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Згідно частини 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Частина 3 статті 133 ЦПК України визначає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до частини 6 статті 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Позивачем апеляційному суду надані докази оплати комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи у розмірі 30 958грн 28коп., які підлягають стягненню з відповідача, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню і відповідачем не заявлено про неспівмірність цих витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 7 грудня 2021 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який зареєстрований у АДРЕСА_2 , 30 958грн 28коп судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 вересня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

В.М. Ратнікова