У Х В А Л А

"05" вересня 2023 р. Справа2-1019/11

Провадження4-с/153/3/23-ц

Ямпільський районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Гаврилюк Т. В.

за участю секретаря судового засідання Шарко Л. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань у приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області у місті Ямпіль Могилів-Подільського району Вінницької області

цивільну справу №2-1019/11 за скаргоюОСОБА_1 на постанови державного виконавця про накладення штрафу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанови державного виконавця про накладення штрафу та просить суд поновити пропущений строк для подання скарги на постанови державного виконавця про накладення штрафу у виконавчому провадженні №30723505. Скаргу обґрунтовує тим, що рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 29.11.2011 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, присуджено стягувати з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 жовтня 2011 року, і до досягнення дитиною повноліття. З 18.01.2012 року виконавчий лист перебуває на виконанні в Уманському відділі ДВС Уманського району Черкаської області. Зазначив, що 24.03.2023 отримав відповідь на заяву, з якої вбачається, що в ході примусового виконання рішення відповідно до ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» 08.09.2018 за наявності заборгованості зі сплати аліментів, що сукупно перевищувало суму відповідних платежів понад три роки, державним виконавцем на нього накладено штраф на користь стягувача у розмірі 35191,49 грн., а також 21.01.2022 за аналогічних обставин накладено штраф у розмірі 58178,20 грн. Вищевказані постанови державного виконавця він не отримував. Ознайомившись із вказаними постановами та розрахунком заборгованості ним було встановлено, що підставою накладення штрафу є наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за 3 роки. Постановою головного державного виконавця Уманського міського відділу ДВС головного територіального управління у Черкаській області Тицькун С.В. від 08.09.2018 у виконавчому провадження №30723505, у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три роки на нього накладено штраф у розмірі 35191,49 грн. Він не згідний з даною постановою, оскільки період нарахування заборгованості передував набранню чинності ч.14 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження». Відповідно до п.3 ч.14 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» (зі змінами від 03.07.2018, що набрали чинності 28.08.2018) за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Скаржник вказує, що відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. Саме тому, зміни в законодавстві визначені у ч.14 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» можуть бути застосовані до тих випадків, які будуть виникати після 28.08.2018, а заборгованість по сплаті аліментів, яка існувала у боржника до 28.08.2018 її розмір та тривалість накопичення вказана новація законодавства не розповсюджується. Отже скаржник вважає, що станом на 08.09.2018 у державного виконавця не було законних підстав виносити постанову про накладення на нього штраф у зв`язку із заборгованістю зі сплати аліментів, дану постанову скаржник вважає незаконною, та яка підлягає скасуванню. Також скаржник зауважує, що у вище вказаній постанові державний виконавець не вказав, яка саме була загальна сума заборгованості зі сплати аліментів на момент накладання штрафу та за який період вираховувалося заборгованість. Також вказав, що 21.01.2022 старший державний виконавець ВДВС у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні №30723505 виносить постанову про накладення штрафу у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.09.2021, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, а саме у розмірі 58178,20 грн. З вище вказаною постановою він теж незгідний по аналогічним вище обставинам, оскільки період нарахування заборгованості передував набранню чинності ч.14 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження», саме тому не може бути підставою для настання відповідальності. Також зауважує, що відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні №307232505, станом на 01.09.2019 (дата зазначена у постанові державного виконавця, станом на яку скаржник мав заборгованість зі сплати аліментів сукупний розмір якої перевищував суму відповідних платежів за три роки), сукупний розмір заборгованості з моменту відкриття виконавчого провадження становив 28370,94 грн. Скаржник зазначає, що заборгованість по сплаті аліментів, яка існувала у боржника до 28.08.2018 (дата набрання чинності змін до ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження») її розмір та тривалість накопичення вказана новація законодавства не розповсюджується, тому фактично на момент зазначеної вище постанови про накладання штрафу, державний виконавець міг врахувати лише заборгованість, яка виникла після 28.08.2018 до 01.09.2021, а саме заборгованість у розмірі 31060,15грн. За вказаний період ним було сплачено аліменти, загальний розмір яких становить 44129,00 грн., також частково сплачено заборгованість, яка була нарахована до 28.08.2018. Таким чином у державного виконавця, станом на 21.01.2022 не було законних підстав накладати на нього штраф у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.09.2021 у розмірі 58178,20 грн. Вважає, що у державних виконавців не було підстав для винесення постанов про накладання штрафу, а також враховуюче те, що при винесені постанови про накладання штрафу державним виконавцем не було встановлено підстав невиконання виконавчого листа, тобто перевірки наявності чи відсутності поважних причин. З урахуванням вищевикладеного, просить суд визнати неправомірними та скасувати: постанову головного державного виконавця Уманського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління у Черкаській області Тицькун Сніжани Валеріївни від 08.09.2018 у виконавчому проваджені №30723505 про накладення штрафу у розмірі 35191,49 грн. на ОСОБА_1 та Постанову старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Щербак Оксани Ігорівни від 21.01.2022 у виконавчому проваджені №30723505 про накладення штрафу у розмірі 58178,20 грн. на ОСОБА_1 . Оскільки про порушення своїх прав скаржник дізнався тільки 24.03.2023, вважає, що пропустив строк для оскарження постанов державного виконавця, з поважних причин. Зауважує, що вище вказані постанови державних виконавців він не отримував.

Скаржника Осичанський П.С. у судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву за вхід.№4562 від 25.07.2023, в якій просить суд розглядати справу в його відсутність, постанови державний виконавців від 08.09.2018 та 21.01.2022 у виконавчому проваджені №30723505 визнати неправомірними та скасувати.

Представник відділу ДВС у місті Умані Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) заперечень на скаргу не надав, подав до суду письмову заяву за вхід.№4905 від 23.08.2023, в якій просить суд розглядати справу без участі представника Відділу, у зв`язку з великою завантаженістю та неможливістю прибути у судове засідання.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України неявка державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги не є перешкодою для її розгляду, суд вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності представника, за наявними у справі доказами.

Стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду скарги повідомлялася належним чином судовими повістками із рекомендованими повідомленнями вих.№361 та вих.№964, які повернулися із відміткою, що адресат відсутній за вказаною адресою.

Судом встановлені такі обставини та зміст спірних правовідносин:

З досліджених судом матеріалів скарги вбачається, що 24.03.2023 скаржник отримав інформацію, що станом на 01.03.2023 заборгованість зі сплати аліментів погашена, штраф на користь стягувача у розмірі 93369,69 грн. та виконавчий збір на користь держави 18673,93 грн. не сплачено. 08 вересня 2018 року головним державним виконавцем Уманського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Тицькун С.В. винесено постанову про накладення штрафу за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за 3 роки, штраф на користь стягувача у розмірі 35191,49 грн. Зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів. 21 січня 2022 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Щербак О.І. винесено постанову про накладення штрафу за наявності станом на 01 вересня 2021 року наявної заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за 3 роки, у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів, штраф на користь стягувача у розмірі 58178,2 грн. Зобов`язано боржника виконати рішення протягом десяти робочих днів. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому листу встановлено, що станом на 26.04.2023 ОСОБА_1 повинно бути сплачено аліментів в сумі 183321,50 грн. відповідно до матеріалів було сплачено 182585,66 грн., заборгованість зі сплати аліментів станом на 26.04.2023 становить 735,84 грн.

Суд вбачає, що підставою звернення до суду з даною скаргою перше за все стала незгода скаржника з діями державних виконавців щодо винесення постанов про накладення штрафу, оскільки останні на думку скаржника є незаконними.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків:

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовий контроль за виконанням судових рішень, ухвалених відповідно до ЦПК України, здійснюється відповідно до розділу VІІ Цивільного процесуального кодексу України (ст.ст.447-453).

Згідно зі ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.451ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За змістом ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне:

Так, одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

У статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року вказано, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч.1 ,2 та 4 ст.27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

За приписами ч.2, 3 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України від 02.06.2016 №1404-VІІІ "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини 1статті 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 Закону №1404-VIII.

Відповідно до частини 3 статті 71 Закону №1404-VIII визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

28 серпня 2018 року набрав чинності Закон №2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання", яким доповнено статтю 71 Закону №1404-VIII "Про виконавче провадження" частиною чотирнадцятою такого змісту: «За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому, постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу».

Також Законом №2475-VIII частину четверту статті 11 Закону № 1404-VIII викладено в такій редакції: «Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 14 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання».

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Щодо застосування нових законів до триваючих правовідносин, то у Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зроблено висновок про те, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

При цьому не вважається зворотною дією застосування закону або іншого нормативно-правового акта щодо триваючих правових відносин, якщо цей акт застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (це так звана безпосередня дія нормативного акта в часі).

Нормами Закону № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів, зокрема, запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за рік (20 відсотків суми несплачених аліментів), за два роки (30 відсотків суми несплачених аліментів), за три роки (50 відсотків суми несплачених аліментів).

Вказані норми Закону №1404-VIII станом на день прийняття державним виконавцем спірних постанов про накладення штрафу та ухвалення судом рішення у даній справі є чинними, неконституційними не визнавались.

Пунктом 8 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, визначено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону.

Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до вимог пункту 7 розділу I цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу.

Відтак, враховуючи той факт, що з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання станом на 31.08.2018 року скаржник мав заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, суд дійшов висновку, що державний виконавець правомірно наклав на скаржника штраф у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, передбаченому частиною 14 статті 71 Закону № 1404-VIII.

Суд відхиляє посилання позивача на той факт, що частина 14 статті 71 Закону № 1404-VIII в редакції, чинній з 28.08.2018, не поширює свою дію на заборгованість по аліментах, яка утворилась до вказаної дати, виходячи з дії законів у часі, з огляду на таке:

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Щодо застосування нових законів до триваючих правовідносин, то у Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зроблено висновок про те, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування.

При цьому не вважається зворотною дією застосування закону або іншого нормативно-правового акта щодо триваючих правових відносин, якщо цей акт застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (це так звана безпосередня дія нормативного акта в часі).

Нормами Закону №2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів, зокрема, запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за рік (20 відсотків суми несплачених аліментів), за два роки (30 відсотків суми несплачених аліментів), за три роки (50 відсотків суми несплачених аліментів).

У рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із вступом його в силу і з моментом втрати ним юридичної сили.

Отже від часу набрання чинності змін до Закону №1404-VIII (з 28.08.2018) останній у такій редакції поширює свою дію на всю територію України і розповсюджується на всіх осіб.

Таким чином, при вирішенні справи слід керуватися положеннями Закону №1404-VIII, чинними на час виникнення спірних правовідносин, а саме - часу прийняття оскаржуваної постанови.

Аналогічна правова позиція щодо дії норми закону в часі висловлена і Верховним Судом в постанові від 19.09.2018 у справі №814/4386/15, висновки якого, в силу вимог частини 4 статті 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Крім того суд зауважує, що частина 4 статті 11 Закону № 1404-VIII визначає, що заборгованість зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених частиною 14 статті 71 Закону № 1404-VIII, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, а не з 28.08.2018, коли набрали чинності такі зміни в законодавстві.

При вирішенні даної справи суд враховує, що внесені до Закону №1404-VIII зміни мали на меті посилення захисту прав дітей шляхом встановлення дієвого механізму притягнення до відповідальності осіб за несплату аліментів та ухилення в подальшому порушників від відбування призначеного стягнення за несплату аліментів (пояснювальна записка до проекту Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання").

На переконання суду, неможливість застосування частини 14 статті 71 Закону №1404-VIII до заборгованості, що виникла до 28.08.2018, нівелювала б зміни до законодавства щодо посилення захисту прав дитини.

Статтею 27 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Україною 27.02.1991, визначено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

Крім того сума штрафу, накладеного на підставі частини 14 статті 71 Закону № 1404-VIII, стягується з боржника на користь стягувача, тобто призначена для утримання дитини.

Враховуючи тривалу несплату скаржником аліментів на утримання своєї дитини, суд вважає накладення штрафу, який також стягується для утримання дитини, справедливим та відповідним міжнародним принципам захисту прав дитини.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в скарзі доводи скаржника є необґрунтованими, а скарга такою, що не підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги скаржника про поновлення строку на оскарження постанов державного виконавця, то суд вважає, що є підстави для його поновлення, оскільки суду не надано доказів того, що скаржником отримувались вчасно постанови державного виконавця про накладення штрафів на ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.1, 3, 5, 11, 13, 71, 74 Закону України "Про виконавче провадження" ст. ст. 4, 5, 76-81, 259, 263-264, 447-451 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Поновити ОСОБА_1 строк для подання скарги на постанови державних виконавців про накладення штрафу у виконавчому провадженні №30723505.

У задоволення скарги ОСОБА_1 на постанови державного виконавця про накладення штрафу відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Т. В. Гаврилюк