КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 755/8576/22 Головуючий у суді першої інстанції - Галаган В.І.
Номер провадження № 22-ц/824/4923/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщука В.В. про повернення стягнутого за виконавчим написом, який було визнано таким, що не підлягає виконанню, відповідно до якого просив стягнути на свою користь безпідставно отримані за виконавчим написом нотаріуса грошові кошти з ОСОБА_1 в сумі 55 090,73 грн та з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщука В.В. у сумі 5 459,07 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 травня 2022 року у справі № 760/14256/21 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, вчинений 12 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Грисюк О.В., який було зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 7945, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 0118/07/00-Z від 23 жовтня 2007 року в сумі 2 217 923,80 грн. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили.

Позивач зазначив, що в межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2, відкритого з примусового виконання виконавчого напису № 7945 від 12 травня 2021 року, з позивача було стягнуто 60 549,80 грн та постановою приватного виконавця від 14 липня 2022 року закінчено виконавче провадження. Оскільки виконавчий напис нотаріуса рішенням суду визнано таким, що не підлягає виконанню, стягнуті з позивача грошові кошти відповідачем підлягають поверненню, як безпідставно отримані, тому позивач був вимушений звернутись з даним позовом до суду.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та понесені судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщука В.В. про стягнення безпідставно отриманих коштів - закрито в частині вимог ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщука В.в. про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані за виконавчим написом нотаріуса грошові кошти в сумі 55 090,73 грн та судовий збір в сумі 992,40 грн, а всього на суму 56 083,13 грн.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року заяву представника позивача про розподіл судових витрат на правничу допомогу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 24 000 грн.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що позивач по справі не заявляв клопотання про витребування доказів, а саме документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, а також розрахунку стягнутих приватним виконавцем коштів. На думку апелянта відсутність вказаних доказів позбавляє можливості суд встановити конкретну суму, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Апелянт звертає увагу, що районний суд не звернув увагу, що з позивача було стягнуто винагороду приватного виконавця та витрати у виконавчому провадженні, а тому безпідставно дійшов висновку про суму стягнення у розмірі 55 090,73 грн.

Доводами апеляційної скарги також є те, що існує окремий спосіб захисту у випадку неправомірного стягнення коштів із боржника у виконавчому провадженні, а саме поворот виконання. Апелянт вказує, що позивач зазначеним способом захисту своїх прав не скористався, а тому невірний спосіб захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції, то апелянт зазначає, що позивачем не було надано детальний опис робіт, дана справа не потребувала значного обсягу юридичної та технічної роботи, адже зазначена справа не є складною. В апеляційній скарзі зазначено, що стягненні суми витрат на правничу допомогу не відповідають критерію розумності та справедливості, є не співмірними. Також зазначено, що дана справа є простою та не вбачається, що у позивача була крайня необхідність звертатись за наданням правової допомоги.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просить скасувати рішенняДніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

02 березня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , відповідно до якого зазначено, що перевірка документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис, здійснюється тим судом, який проводить розгляд справи в межах, де оскаржується такий виконавчий напис, а тому позивач не мав заявляти клопотання про витребування доказів, про які зазначає апелянт по справі. Крім того, стягнуті суми у межах виконавчого провадження були зазначені самим приватним виконавцем у листі від 08 серпня 2022 року №3234. Тобто матеріалами справи підтверджується як загальна сума стягнутих із позивача коштів, їх розрахунок та подальший розподіл, в тому числі перерахування відповідачу.

У відзиві також вказано, що поворот виконання рішення, про який зазначає апелянт, є процесуальною формою захисту прав боржника й можливе лише після набрання законної сили рішенням суду. Його суть полягає у поверненні боржнику всього одержаного за скасованим рішенням суду.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині скасування додаткового судового рішення, то представник позивача ОСОБА_3 зазначає, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі про надання професійної правової (правничої) допомоги у вигляді фіксованої суми та не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвоката. Вказано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення. Представник ОСОБА_3 наголошує, що під час розгляду заяви позивача про розподіл судових витрат відповідачем не було заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомогу та не надано жодних доказів їх неспівмірності, хоча така заява була направлено відповідача по справі.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідають вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 7945, яким нотаріусом запропоновано: звернути стягнення з громадянина України, яким є: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який є боржником за Кредитним договором № 0118/07/00-Z від 23.10.2007 року, укладеним з ПАТ «Банк Форум», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 1042-Ф від 05 березня 2018 року є ОСОБА_1 заборгованість за період з 14 березня 2018 року по 15 квітня 2021 року в розмірі 2 104 605,93 грн (а.с.9).

20 травня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого напису № 7945, вчиненого 12 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 2 217 923,80 грн (а.с.10-11).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 травня 2022 року у справі № 760/14256/21 визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис вчинений 12 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною, зареєстрований за реєстровим № 7945, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №№0118/07/00-Z від 23.10.2007, на загальну суму 2 217 923,80 грн (а.с.12-16).

14 липня 2022 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщука В.В. закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 7945, вчиненого 12 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., з підстав ухвалення Дніпровським районним судом міста Києва рішення від 11 травня 2022 року про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а.с.17-18).

Також з матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 20 серпня 2022 року направляла на адресу відповідача письмову вимогу про повернення безпідставно набутих (збережених) коштів (а.с.20-25).

Згідно Листа приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщука В.В. від 08 серпня 2022 року № 3234 в межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 стягнуто з ОСОБА_2 60 549,80 грн, з яких на користь ОСОБА_1 55 090,73 грн (500 грн повернення авансованого внеску + 54 590,73 грн) та стягнуто з ОСОБА_2 на рахунок приватного виконавця Сіщука В.В. виконавчих витрат у розмірі 5 459,07 грн. На підтвердження вказаних обставин також надано платіжне доручення №298 від 24 червня 2021 року на суму 5 459,07 грн, платіжне доручення №299 від 24 червня 2021 року на суму 500 грн, платіжне доручення №300 від 24 червня 2021 року на суму 54 590,73 грн (а.с.43-46).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 мотивував своє рішення тим, що існують правові підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 55 090,73 грн, стягнутих приватним виконавцем в межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2, - оскільки виконавчий напис нотаріуса від 12 травня 2021 року № 7945, на підставі якого проведено оспорюване стягнення, рішенням суду визнано таким, що не підлягає виконанню, тому відсутня підстава для подальшого проведення такого стягнення, а стягнуте за виконавчим написом підлягає поверненню позивачу.

Апеляційний суд повністю погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, за приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до положень статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 (провадження № 61-88св21) зазначено про те, що зі змісту ст. 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», а також, розділу VІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджену Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5) розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Стягнуті з боржника грошові суми підлягають зарахуванню на рахунки для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, відкриті Міністерством юстиції України, міжрегіональними управліннями Міністерства юстиції України, відділами державної виконавчої служби в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках, приватними виконавцями - в державних банках, у тому числі рахунки в іноземній валюті (далі - депозитний рахунок).

Матеріалами справи підтверджено, що приватний виконавець Сіщук В.В. у межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 перерахував ОСОБА_1 грошові кошти, стягнуті з ОСОБА_2 у розмірі 60 549,80 грн, з яких на користь ОСОБА_1 55 090,73 грн (500 грн повернення авансованого внеску + 54 590,73 грн) та стягнуто з ОСОБА_2 на рахунок приватного виконавця Сіщука В.В. виконавчих витрат у розмірі 5 459,07 грн. На підтвердження вказаних обставин також надано платіжне доручення №298 від 24 червня 2021 року на суму 5 459,07 грн, платіжне доручення №299 від 24 червня 2021 року на суму 500 грн, платіжне доручення №300 від 24 червня 2021 року на суму 54 590,73 грн (а.с.43-46).

Оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 травня 2022 року у справі № 760/14256/21 визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис вчинений 12 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною, зареєстрований за реєстровим № 7945, то стягнення за таким написом припиняється.

При цьому, рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, яке набрало законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане за виконавчим написом, який визнано таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення із ОСОБА_1 безпідставно отриманих за виконавчим написом нотаріуса грошових коштів в сумі 55 090,73 грн.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апелянта щодо того, що з матеріалів справи неможливо встановити конкретну суму, яку було стягнути з позивача на користь відповідача в межах виконання виконавчого провадження, оскільки позивачем було надано лист приватного виконавця та платіжні доручення щодо перерахованих сум коштів. Крім того, при ухвалення рішення районний суд також врахував суму, яку було стягнуто як винагороду приватного виконавця, а саме 5 459,07 грн, а тому обґрунтовано не враховував вказаний розмір грошових коштів при стягненні з відповідача ОСОБА_1 .

Щодо оскарження додаткового рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року, то апеляційний суд керується наступним.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що при зверненні з даним позовом до суду ОСОБА_2 уклав з Адвокатським об`єднанням «Берберіс» Договір про надання професійної правової (правничої) допомоги № 27/05-К від 27 травня 2021 року та Додаткову угоду № 2 до цього Договору від 02 серпня 2022 року, відповідно до умов яких виконавець взяв на себе зобов`язання надати замовнику визначену цим Договором правову допомогу щодо представництва та захисту прав, свобод та законних інтересів клієнта з питання повернення стягнутого за виконавчим написом нотаріуса № 7945 від 12 травня 2021 року (а.с.84-90).

Відповідно до п. 4 Додаткової угоди №2 від 02 серпня 2022 року, гонорар виконавця за представництво інтересів клієнта складає 24 000 грн.

Згідно Акту прийому-передачі наданих послуг від 26 жовтня 2022 року, який підписано сторонами Договору про надання професійної правової (правничої) допомоги № 27/05-К від 27 травня 2021 року та Додаткової угоди № 2 до цього Договору від 02 серпня 2022 року, Об`єднання надало представництво та захист прав, свобод та законних інтересів клієнта з питання повернення стягнутого за виконавчим написом нотаріуса № 7945 від 12 травня 2021 року на суму 24 000 грн, які оплачено ОСОБА_2 відповідно до Рахунку оплати № 17/08 від 17 серпня 2022 року та квитанції від 17 серпня 2022 року (а.с.92-94).

Також позивачем було надано рахунок на оплату №17/08 від 17 серпня 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_2 мав сплатити АО «Берберіс» 24 000 грн за надані юридичні послуги (а.с.91).

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву ОСОБА_2 про розподілу судових витрат, мотивував своє рішення тим, що визнає доведеним понесення позивачем витрат на правничу допомогу згідно Договору про надання професійної правової (правничої) допомоги № 27/05-К від 27 травня 2021 року та Додаткової угоди № 2 до цього Договору від 02 серпня 2022 року, та, ураховуючи повне задоволення позову, суд стягнув з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 24 000 грн, які є пропорційною сумою витрат щодо задоволеної частини позову, обсягу наданих адвокатом послуг та складності розглянутої справи, які підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У статті 133 ЦПК України перелічено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Апеляційний суд враховує викладені норми процесуального права, обставини справи, а також те, що позивач у справі направляв позивачу подану заяву про розподіл судових витрат, проте останній не скористався своїм правом та не подав до суду першої інстанції заяву чи клопотання про зменшення розміру судових витрат.

Таким чином, суд першої інстанції, за відсутності клопотання відповідача про зменшення судових витрат позивача, був позбавлений можливості зменшити заявлену позивачем суму, оскільки саме на відповідача по справі був покладений обов`язок щодо доведення неспівмірності заявленої суми судових витрат, які просить стягнути позивач по справі.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстав для їх скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв