КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/833/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 вересня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», на рішення Вишгородського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Лукач О.П. в м. Вишгород 24 квітня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних у відповідності до ст. 625 ЦК України,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В лютому 2023 року позивач ТОВ «Вердикт Капітал» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 3 % річних в розмірі 3064,18 доларів США, що складає 112057,06 грн., витрати на правничу допомогу 21900 грн. та судовий збір 2684 грн.

Позов мотивував тим, що 17 вересня 2007 року ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 37.3/АА-095.07.2, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 30337 доларів США зі сплатою 12,5 % річних. 23 січня 2013 року рішенням в справі № 2-213/13, ухваленим Вишгородським районним судом Київської області, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 48104,43 доларів США заборгованості за кредитним договором та 3219 грн. судового збору, яке станом на дату подачі позову залишається невиконаним. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2019 року замінено стягувача на ТОВ «Вердикт Капітал». З огляду на те, що позичальником після набрання рішенням законної сили вказане рішення не було виконано, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення з відповідача 3 % річних. Загальний розмір заборгованості по сплаті 3 % річних за рішенням суду, що підлягає стягненню, станом на 11 січня 2023 року становить 3064,18 доларів США.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 квітня 2023 року в позові ТОВ «Вердикт Капітал» відмовлено.

Позивач ТОВ «Вердикт Капітал», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалами апеляційного та касаційного суду, з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Родовід Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 37.3/АА-095.07.2 від 17 вересня 2007 року в розмірі 48104,43 долари США. Після цього у вересні 2015 року ПАТ «Родовід Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 листопада 2015 року позов задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на користь банку на предмет застави, яким є автомобіль Mitsubishi Pajero Sport. Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 363/3994/15-ц касаційну скаргу позичальника задоволено частково, викладено абзац другий резолютивної частини рішення в іншій редакції, зазначивши, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 48104,43 доларів США, що складається з 23191,48 доларів США заборгованості за кредитом, 6174,17 доларів США заборгованості за процентами за кредитом, 133731,35 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості та процентів за кредитом, 16047,76 грн. трьох відсотків річних від суми прострочених процентів по кредиту, звернути стягнення на предмет застави.

Вказував, що справи № 2-213/13 та № 363/3994/15-ц є справами з різними предметами спору, в першій з яких це стягнення заборгованості за кредитним договором, а другий - звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення боргу. В даному випадку твердження відповідача та суду про те, що рішення суду в справі № 363/3994/15-ц винесене між тими самими сторонами, з тих же підстав і з того ж предмету, є хибним та не відповідає обставинам справи.

Судом зазначено, що позивач реалізував своє право заставодержателя щодо звернення стягнення на предмет застави, звернувшись у вересні 2015 року до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на заставне майно, разом із тим, виконавчі листи, видані в справі № 363/3994/15-ц 19 січня 2016 року, а також у справі № 2-213/13, не визнавалися такими, що не підлягають виконанню.

Вважав, що під час розгляду справи саме відповідач повинен був довести, що рішення суду в справі № 2-213/13 виконане, проте цього ним зроблено не було, так як рішення суду не виконане. Разом із тим, повідомляв, що 29 липня 2021 року приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа № 363/3994/15-ц, виданого 19 січня 2016 року. 14 березня 2023 року в рамках цього виконавчого провадження винесено постанову про розшук майна боржника.

Наголошував, що розрахунок 3 % річних проведений за період з 11 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року на загальну заборгованість за рішенням суду в справі № 2-213/13.

Наводив правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважала апеляційну скаргу безпідставною і необґрунтованою, а рішення суду першої інстанцїі - законним, ухваленим з дотриманням вимог матеріального і цивільно-процесуального права, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Наводила власні спростування доводів апеляційної скарги.

Повідомляла, що в зв`язку з поданням позивачем апеляційної скарги нею очікується понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 19000 грн.

Позивач ТОВ «Вердикт Капітал» направив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, звертав увагу не незначну складність справи та посилаючись на те, що основний масив витрат на правничу допомогу надано, а документів щодо понесених витрат не надано взагалі. Докази на підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачем не було надіслано в строки, обумовлені ЦПК України на адресу позивача, неможливість подачі таких доказів не зазначено. На підставі вищевикладеного просив відмовити відповідачу в повному обсязі у стягненні витрат на правничу допомогу.

11 липня 2023 року до суду надійшло клопотання ТОВ «Дебт Форс» про залучення до участі в справі правонаступника позивача, в якому заявник посилався на те, що ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі договору № 10-03/23 від 10 березня 2023 року відступило на користь ТОВ «Кампсіс Фінанс» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 37.3/АА-095.07.2, при цьому ТОВ «Кампсіс Фінанс» набуло статусу кредитора по відношенню до боржника. 24 травня 2023 року ТОВ «Кампсіс Фінанс» та ТОВ «Дебт Форс» укладено договір № 24-05/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кампсіс Фінанс» відступило ТОВ «Дебт Форс», а останнє набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором № 37.3/АА-095.07.2, при цьому ТОВ «Дебт Форс» набуло статусу кредитора по відношенню до боржника. На підставі вищевикладеного просив згідно ст. 55 ЦПК України залучити до участі в справі правонаступника прав та обов`язків позивача ТОВ «Дебт Форс», розгляд клопотання здійснити без участі представника заявника, копію постановленої ухвали направити на його адресу.

До клопотання заявником додано копію договору № 10-03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10 березня 2023 року з додатками, копію договору № 24-05/24 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 24 травня 2023 року з додатками, витяги з реєстрів боржників до договорів, докази надсилання клопотання з додатками первісним кредиторам та відповідачу ОСОБА_1 , копії листів ТОВ «Кампсіс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» від 23 червня 2023 року про відсутність зауважень та заперечень щодо заміни сторони у справі № 363/833/23 її правонаступником.

Вивчивши матеріали клопотання та матеріали справи, заслухавши доводи учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення клопотання про залучення до участі в справі правонаступника позивача, виходячи із наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво (стаття 55 ЦПК України) є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони в матеріальному правовідношенні її правонаступником). Це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. У зв`язку із цим для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідні відповідні первинні документи, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

Матеріальне правонаступництво реалізується в межах процесуального правонаступництва виключно за правилами останнього.

Згідно наданого заявником договору № 10-03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10 березня 2023 року, укладеного ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Кампсіс Фінанс», за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках № 1 та № 3 до цього договору, за договорами позики (кредитними договорами), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них.

Згідно договору № 24-05/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 24 травня 2023 року, укладеного ТОВ «Кампсіс Фінанс» та ТОВ «Дебт Форс», за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у додатках № 1 та № 3 до цього договору, за договорами позики (кредитними договорами), з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них.

Згідно витягів з додатків № 3 до договору № 10-03/23 від 10 березня 2023 року та № 24-05/23 від 24 травня 2023 року, права вимоги за кредитним договором 37.3/АА-095.07.2, позичальником у якому є відповідач у даній справі ОСОБА_1 , було відступлено на користь ТОВ «Дебт Форс».

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання ТОВ «Дебт Форс» про залучення до участі в справі правонаступника позивача та необхідність задоволення клопотання.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові ТОВ «Вердикт Капітал», суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України за невиконання рішення суду від 23 січня 2013 року, з урахуванням постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року, є недоведеними.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 січня 2013 року в справі № 2-213/13 за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитом в розмірі 48104,43 грн., що еквівалентно 384498,75 грн. за курсом НБУ, а також судові витрати 3219 грн (а. с. 13 - 16).

01 квітня 2015 року Вишгородським районним судом Київської області видано виконавчі листи в справі № 2-213/13, відмітки виконавця про виконання рішення або про повернення виконавчого листа стягувачу на яких відсутні (а. с. 9 - 12).

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13 листопада 2019 року замінено стягувача ПАТ «Родовід Банк» на його правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал» в справі № 2-213/13 (а. с. 17 - 18).

На а. с. 80 - 85, 91 - 94 знаходиться копія постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 363/3994/15-ц за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно, згідно якої, у вересні 2015 року ПАТ «Родовід Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставлене майно, посилаючись на те, що в зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у відповідача перед позивачем станом на 04 жовтня 2012 року утворилась заборгованість в розмірі 48104,43 долари США, що еквівалентно 384498,75 грн., в рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет застави - автомобіль Mitsubishi Pajero Sport. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 листопада 2015 року позов задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 вересня 2007 року звернуто стягнення на користь ПАТ «Родовід Банк» на предмет застави: автомобіль марки Mitsubishi Pajero Sport реєстраційний № НОМЕР_1 , що переданий в заставу АТ «Родовід Банк» на підставі договору застави від 17 вересня 2007 року, що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення торгів та продажу предмету застави з початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Судами встановлено, що ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2015 року відмовлено у задоволенні заяви ПАТ «Родовід Банк» про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у даній справі, і ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року ухвала Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2015 року залишена без змін.

За наслідками касаційного перегляду в справі № 363/3994/15-ц викладено абзац другий резолютивної частини рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 листопада 2015 року у такій редакції: «В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 вересня 2007 року у загальному розмірі 48 104,43 доларів США, що складається з 23 191,48 доларів США заборгованості за кредитом; 6 174,17 доларів США заборгованості за процентами за кредитом; 133 731,35 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та сума пені за несвоєчасне погашення процентів за кредитом; 16047,76 грн трьох відсотків річних від суми простроченого кредиту та сума трьох процентів річних від суми прострочених процентів по кредиту, - звернути стягнення на користь публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на предмет застави: автомобіль марки MITSUBISHI, модель PAJERO SPORT, рік випуску 2007, колір сірий, шасі № НОМЕР_2 , тип ТЗ - універсал, реєстраційний № НОМЕР_1 , що переданий в заставу АТ «Родовід Банк» на підставі договору застави від 17 вересня 2007 року, що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом проведення торгів та продажу предмету застави за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій». В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2015 року залишено без змін.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази, а саме копію постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала О.О. від 29 липня 2021 року про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 про примусове виконання виконавчого листа № 363/3994/15-ц, виданого 19 січня 2016 року, та про розшук майна боржника від 14 березня 2023 року.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки клопотання про прийняття нових доказів позивачем не заявлено, не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи як належні та допустимі докази та надати їм відповідну оцінку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом правильно встановлено, що предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних, нарахованих за відповідний період за невиконання грошового зобов`язання, а саме несплату нею грошових коштів на виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 січня 2013 року в справі № 2-213/13.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

З моменту стягнення судом заборгованості за кредитним договором грошове зобов`язання, яке виникло з кредитних правовідносин, трансформується в зобов`язання, встановлене судовим рішенням.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що аргументи відповідача про подвійне нарахування позивачем 3 % річних на суму заборгованості за кредитним договором є безпідставними.

Вимога кредитора в зобов`язанні, встановленому судовим рішенням, реалізується шляхом пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, на підставі чого виконавцем здійснюються виконавчі дії.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

У рішенні Вишгородського районного суду Київської області від 23 січня 2013 року на час його ухвалення було встановлено наявність грошових зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним з позивачем, та визначено їх розмір.

Разом із тим, апеляційний суд враховує, що позивачем у даній справі не доведено наявності невиконаного повністю або частково грошового зобов`язання, що є його процесуальним обов`язком, а посилання в апеляційній скарзі, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 січня 2013 року виконано ОСОБА_1 не було, не грунтуються на будь-яких доказах і є припущенням.

Доводи апеляційної скарги, що саме відповідач повинен був доводити, що рішення суду в справі № 2-213/13 виконане, не грунтуються на засадах змагальності сторін та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, апеляційний суд враховує, що ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2015 року відмовлено у задоволенні заяви ПАТ «Родовід Банк» про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі № 2-213/13, і ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 вересня 2015 року ухвала Вишгородського районного суду Київської області від 08 червня 2015 року залишена без змін.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ПАТ «Родовід Банк» або його правонаступнику ТОВ «Вердикт Капітал» в подальшому було поновлено строк для пред`явлення до виконання вказаного виконавчого документа, а отже, примусові зобов`язання ОСОБА_1 , які трансформувалось із грошового зобов`язання, що виникло із кредитних правовідносин, на зобов`язання, встановлені рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 січня 2013 року, були припинені.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено наявності невиконаного повністю або частково грошового зобов`язання у справі № 2-213/13, та оскільки 3 % річних були нараховані позивачем ТОВ «Вердикт Капітал» на вимогу, яка не була реалізована як первісним, так і новим кредитором у встановленому законом порядку, зокрема судове рішення не було звернуто до примусового виконання, апеляційний суд погоджується з правильними в цілому висновками суду першої інстанції про відмову в позові за недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги, що справа № 2-213/13 та справа № 363/3994/15-ц є справами з різними предметами спору, і предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості відповідно до ст. 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням рішення суду у справі № 2-213/13, а також, що рішення у обох цих справах виконано не було, і виконавчі листи в справах № 2-213/13 та № 363/3994/15-ц не визнавалися такими, що не підлягають виконанню, правильних висновків суду першої інстанції про відмову в позові не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

З урахуванням встановлених обставин та правомірних висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних, апеляційний суд не оцінює доводи апеляційної скарги, що розрахунок 3 % річних проведено позивачем за період з 11 січня 2020 року по 23 лютого 2020 року на загальну заборгованість за рішенням суду в справі № 2-213/13, не підтверджує та не спростовує правильності таких доводів.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тобто кредитор має змогу стягувати заборгованість по 3 % річних до моменту усунення порушення, в даному випадку до повного виконання рішення у справі № 2-213/13, в межах строку позовної давності, апеляційний суд відхиляє як нерелевантні, оскільки в цих справах судом встановлено відмінні обставини.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд враховує, що відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу повідомлено про орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу, які вона розраховує понести в зв`язку з поданням апеляційної скарги, однак, оскільки відповідного клопотання про розподіл судових витрат і докази на підтвердження розміру цих витрат на даний час не надано, питання розподілу витрат на правничу допомогу апеляційним судом в даній постанові не вирішується.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.