24.08.2023 Справа № 756/6658/23
Унікальний номер 756/6658/23
Провадження номер 2/756/3462/23
РІШЕННЯ

Іменем України

24 серпня 2023 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Діденко Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Гасанової Л.Х.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткової частки у праві власності на майно,

в с т а н о в и в:

29 травня 2023 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 , в якому вона просить: визнати за нею додаткову частку у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 13,738 %, що дорівнює її особистому вкладу у придбання/спорудження цього майна (на додаток до 50 %, що вже визначені рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року); визнати за ОСОБА_2 його частку у розмірі 36,262 % у праві власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що дорівнює її особистому вкладу у придбання/спорудження цього майна.

Позов обґрунтований тим, що позивач і відповідач є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних частках, що визначено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року у справі про поділ майна подружжя. Вказана квартира була придбана в період шлюбу сторін на підставі договору про іпотечний кредит № 49251 від 23.02.2006 року. Після розірвання шлюбу з 19.12.2012 року погашення кредиту відбувалось виключно за грошові кошти позивачки. 02.12.2015 року позивачкою були виконані кредитні зобов`язання. Оскільки після розірвання шлюбу відповідач за кредитом не сплачував, то частки сторін у праві власності на квартиру мають бути різними. Так, загальна сума сплачених коштів за квартиру дорівнює 601397,35 грн., спільно у шлюбі внесено 436154,90 грн., тобто по 218077,45 грн. кожен, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 самостійно сплатила 165242,45 грн. Відповідно, позивачка стверджує, що її частка у праві власності виходячи зі сплачених нею коштів має становити 63,738 %, а частка відповідача - 36,262 %.

Ухвалою судді від 05.06.2023 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено засідання на 06.07.2023 року.

06.07.2023 року розгляд справи відкладено на 24.08.2023 року за клопотанням представника відповідача для підготовки відзиву.

13.07.2023 року до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач позов не визнав, зазначив, що наведені позивачем обставини вже неодноразово були предметом судового розгляду. До 2017 року сторони фактично продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, та спільно закрили кредитні зобов`язання. У 2017 році позивачка змінила замки в квартирі і виставила речі позивача. У зв`язку з цим, у 2017 році відповідач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, та дізнався, що у 2012 році позивачка без відома відповідача отримала рішення суду про розірвання шлюбу. Також, при розгляді справи про поділ майна подружжя, позивачка вже стверджувала, що її частка у праві власності на квартиру має бути 68,9 %, а відповідача - 31,09 %. Таким доводам була надана оцінка і рішенні суду, та визначено частки співвласників рівними. Також, позивачка зверталась до суду з позовом про стягнення з відповідача частини коштів в порядку регресу, та рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.02.2023 року у задоволенні позову відмовлено. Відповідач вказує, що оскільки рішенням суду вже визначено рівність часток сторін у праві власності на квартиру, і погашення кредиту здійснювалось за спільні кошти, то відсутні підстави для задоволення позову.

17.08.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивачка наполягає на задоволенні позову, вказує, що перебування у фактичних шлюбних відносинах між ними рішенням суду не встановлене. Позивачка визнає, що посилається на ті самі обставини, які були предметом судового розгляду, однак предмет спору у цій справі є іншим.

В судове засідання позивачка не прибула, надала заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, надала заяву про розгляд справи без її участі.

Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з такого.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 24.01.1999 року сторони уклали шлюб.

23.02.2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Аркада» укладено іпотечний договір, предметом якого є забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит № 49251 від 23.02.2006 року.

Позивачкою надані копії квитанцій про сплату кредиту, кредитні зобов`язання виконані 02.12.2015 р.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.12.2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, вирішено позов задовольнити; визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по частині квартири АДРЕСА_2 .

Постановою Верховного Суду від 17.11.2021 року у цій справі касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову Київського апеляційного суду від 21.09.2020 року - без змін. Зокрема, у постанові Верховного Суду зазначено: «Установлено, що спірна квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу, за згодою позивача та за кредитні кошти, які використані в інтересах та для потреб сім`ї на придбання житла, а тому воно підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно відповідачем не надано, у тому числі не доведено факту внесення частини особистих коштів на придбання спірної квартири, погашення кредиту за власні кошти, що є її процесуальним обов`язком.

У справі, яка переглядається відповідач не заявляла вимоги про стягнення з іншої сторони частини коштів, внесених у рахунок виконання спільного зобов`язання з погашення заборгованості за позикою, яка отримана для придбання спільного майна або коштів у рахунок вартості частки у спільному майні. Водночас Верховний Суд зазначає, що ОСОБА_1 після повного погашення заборгованості за кредитним договором не позбавлена права звернутися до ОСОБА_3 з вимогою про відшкодування ним половини коштів, сплачених нею в рахунок погашення боргу в період з моменту фактичного припинення шлюбних відносин до моменту повного розрахунку за вказаним договором».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.02.2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про задоволення регресної вимоги по сплаті кредиту, у задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до звіту про оцінку майна, ринкова вартість квартири станом на 20.04.2023 року - 1854766,00 грн.

Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Згідно із загальновизнаним, як у практиці Європейського суду з прав людини, так і в національній судовій практиці, принципом res judicata, жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам і доводам позову, суд зазначає, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року вже вирішено питання поділу квартири між сторонами у справі та визначено, що квартира придбана у період шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності, а тому визначені рівні частки сторін у праві власності на квартиру. При цьому, позивачкою заявлялись доводи про відступ від рівності часток з підстав внесення нею більшої суми по кредиту, однак суд не знайшов підстав для відступу від правила рівності часток.

Вказане рішення суду оскаржувалось, і залишено без змін.

Тому, суд вважає, що оскільки наведені позивачкою аргументи у цій справі вже були предметом судового розгляду, то встановлені судом обставини щодо рівності часток сторін у праві спільної власності є доведеними, та не можуть ставитись під сумнів з тих самих підстав.

Суд вважає, що протилежний висновок суперечив би принципу остаточності судового рішення та міг би призвести до безпідставного перегляду вже вирішеної справи.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Є.В. Діденко