РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/6402/22

Провадження №: 2/755/1591/23

"09" серпня 2023 р. м.Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Коваленко І.В.,

при секретарі - Назаровій І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Риков В.В.,

представник відповідача - адвокат Ілюк А.І.,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , Двадцять Перша Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин та визнання права на спадкування,-

в с т а н о в и в:

25 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , Двадцять перша Київська державна нотаріальна контора про визнання права на спадкування, в якому просив суд:

- «Визнати право ОСОБА_1 на спадкування за законом спадщини, що належить спадкодавцю - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .»

26 липня 2022 року позовна заява передана у провадження судді Коваленко І.В. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

28 липня 2022 року ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

08 серпня 2022 року позивачем, в інтересах якого діє - адвокат Риков В.В., подана до суду заява про усунення недоліків разом з позовною заявою в новій редакції, відповідно до прохальної частини якої позивач просив суд:

«1.Встановити факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відомості про якого у його свідоцтві про народження відсутні.

2.Визнати право ОСОБА_1 на спадкування за законом спадщини, що належить спадкодавцю - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .»

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Відповідно до даних свідоцтва про народження позивача, у графі запису «Батьки» зазначено, що батьком позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_5 , а мати - ОСОБА_2 . При оформленні свідоцтва про народження позивача ОСОБА_2 надала інформацію щодо прізвища батька замість ОСОБА_6 , оскільки з ОСОБА_4 на той час перебували у стані незареєстрованого шлюбу та проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 це одна і та сама особа, яка є батьком позивача ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_3 звернувся до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого була відкрита спадкова справа №368-2021. Листом Державного нотаріуса Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори І.В.Литвин заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , 1938 року народження, була долучена до спадкової справи №368-2021. 30 червня 2021 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва із заявою про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 01 липня 2022 року заяву залишено без розгляду. Як стало відомо позивачу відповідач ОСОБА_3 не визнає права позивача на спадщину, яка належить померлому ОСОБА_4 , внаслідок чого відповідач ОСОБА_3 подав до Голосіївського районного суду м.Києва про його залучення до справи №752/16306/21 та залишення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин без розгляду.

09 серпня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , Двадцять перша Київська державна нотаріальна контора про визнання права на спадкування - повернуто позивачу.

26 серпня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Риков Вадим Володимирович, подав до суду апеляційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09.08.2022 року про повернення позивачу позовної заяви.

16 листопада 2022 року постановою Київського апеляційного суду скасовано ухвалу Дніпровського районного суду міста Києві від 09 серпня 2022 року та направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

05.12.2022 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у справі відкрито провадження. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено по даній справі підготовче судове засідання на «30» січня 2023 року.

30.03.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просили його задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Іллюк А.І. заперечував щодо задоволення позову з підстав, викладених у письмових поясненнях. Зазначав, що позивач передчасно звернувся до суду з даним позовом, оскільки в даному випадку відсутні перешкоди для оформлення права на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 в позасудовому порядку. Представник відповідача посилається на наявний в матеріалах справи лист державного нотаріуса Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори І.В.Литвин від 27.05.2021 №2390/02-14/368-2021, з якого вбачається, що заява позивача про прийняття спадщини була отримана Двадцять першою Київською державною нотаріальною конторою та долучена до спадкової справи №368-2021. Отже, позивач в установленому законом порядку та в межах шестимісячного строку прийняв спадщину після померлого ОСОБА_4 . Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Також в матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Крім того, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що відомості про батька в актовому записі про народження позивача були внесені за вказівкою матері. Отже, з огляду на викладене, вважав звернення позивача до суду передчасним, а тому просив відмовити у позові.

Третя особа у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. При цьому завідувач Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Л.С.Зубченко направила до суду листа, в якому просила розглядати справу у відсутність представника третьої особи, та одночасно зазначила, що Двадцять перша Київська державна нотаріальна контора самостійно не може виступати третьої особою, оскільки такі повноваження здійснює Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ).

За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, показання свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народився позивач ОСОБА_1 , батьками якого записані в графі «Батько»: « ОСОБА_5 », в графі «Мати»: ОСОБА_2 , про що в 07 лютого 1996 року складено відповідний актовий запис №90, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , виданим повторно відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві 18.11.2017 року (а.с.67).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 25.03.2021 року складено відповідний актовий запис №168, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 , виданим 25 березня 2021 року Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с.66).

З наявної в матеріалах справи відповіді державного нотаріуса Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори І.В.Литвин за Вих. №2390/02-14/368-2021 від 27.05.2021 р. скерованої на адресу ОСОБА_1 вбачається, що нотаріальна контора повідомляє останнього, що 27 травня 2021 року за вхідним №1666/02-14 ними була отримана заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , 1938 року народження, яка долучена до спадкової справи №368-2021.

Із вказаної відповіді державного нотаріуса також вбачається, що позивачу одночасно повідомили, що для подальшого оформлення спадкових прав йому або його представнику по довіреності, необхідно з`явитись до нотаріальної контори та надати оригінали наступних документів: що посвідчують особу; документи на спадкове майно. (а.с.68)

Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин та визнання права на спадкування за законом, оскільки вважає ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , своїм батьком.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); сімейних відносин; відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини).

Позитивні юридичні факти, тобто ті, які повинні існувати на час відкриття спадщини і можуть зумовлювати, за передбачених у ЦК України умов, виникнення права на спадкування за законом. Аналіз положень глави 68 ЦК України дозволяє стверджувати, що для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); квазіродинних відносин (усиновлення спадкоємця чи спадкодавця); сімейних відносин (шлюб зі спадкодавцем; проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини); відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини).

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.

У постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 638/15738/17 (провадження № 61-15921св19) зроблено висновок про те, що до заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися не тільки такі письмові докази, як свідоцтва про народження, шлюб, смерть, актові записи про народження та смерть. Доказами, які підтверджують наявність цього юридичного факту також можуть бути: акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб. Крім того, судами підлягають врахуванню довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану. Також мають враховуватися показання свідків, яким достовірно відомо про стосунки померлого із заявником. Цей перелік не є вичерпним.

Позивач, допитаний як свідок, пояснив суду, що з самого дитинства вважав ОСОБА_4 своїм батьком, оскільки той часто забирав його з дитячого садочку, коли мати була допізна на роботі, вони разом проводили час. Пам`ятає, що спочатку він з матір`ю ОСОБА_2 та рідною сестрою ОСОБА_7 , яка є донькою матері від першого шлюбу, проживали в квартирі по АДРЕСА_2 . В той же час ОСОБА_4 проживав по АДРЕСА_3 , але зареєстрований був за іншою адресою: АДРЕСА_4 . Потім він з матір`ю та сестрою переїхали в квартиру АДРЕСА_5 , а перший чоловік матері переїхав жити до своєї матері. За місцем останнього проживання він навчався у ліцеї «Голосіївський» №241 м. Києва. ОСОБА_4 , яким він вважає своїм батьком, приїжджав до них в гості на вихідні, у будні дні возив його на тренування. В свою чергу він також відвідував помешкання свого батька, де він проживав один в квартирі по АДРЕСА_6 . З самого дитинства він був знайомий ще з одним сином ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , наскільки йому відомо народженого від зареєстрованого шлюбу ОСОБА_4 з іншою жінкою, та старшим за нього на 16 років. Вони проводили разом час, спілкувались, грали у футбол, гуляли центром міста. Раніше, при житті ОСОБА_4 у свідка ніколи не виникало питань щодо зміни свого прізвища на прізвище батька , бо він цим не цікавився, питань про визнання батьківства теж не виникало, на той час він не думав про матеріальні речі. При житті ОСОБА_4 увесь час звертався до нього як до сина, у тому числі й у присутності інших осіб. ОСОБА_4 жив сам, ключі від квартири нікому не давав. За декілька днів до смерті ОСОБА_4 телефонував йому і жалівся на безсоння, йому було важко дихати, це було під час пандемії. Тоді до батька заїхав ОСОБА_3 і передав ліки. У подальшому ОСОБА_4 перестав відповідати на дзвінки. Вони з ОСОБА_3 під`їхали до квартири батька і стали вибивати двері. Там ще був раніше невідомий йому чоловік на ім`я ОСОБА_10 , який також представився сином ОСОБА_4 . Вони викликали поліцію та майстра з відкриття замків, зайшли до квартири і виявили тіло ОСОБА_4 , дочекалися приїзду карети швидкої медичної допомоги, яка констатувала смерть ОСОБА_4 . Усі втрьох вони отримували лікарське свідоцтво про смерть, свідоцтво про смерть, готували документи на поховання. ОСОБА_3 знайшов документи на квартири, які належали померлому: 1-кімнатна квартира по АДРЕСА_6 та якась частка у праві власності на 3-кімнатну квартиру по АДРЕСА_6 , і сам звернувся до Двадцять першої державної нотконтори із заявою про прийняття спадщини, про що дав йому витяг із Спадкового реєстру. Конфлікт з братом стався вже після того, як він звернувся до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин.

Свідок ОСОБА_2 , яка є матір`ю позивача, пояснила суду, що з ОСОБА_4 познайомилась у 1994 році в Києві, на той час вона вже розірвала шлюб з першим чоловіком ОСОБА_1 , від шлюбу з яким мала доньку ОСОБА_12 , 1981 року народження. Вона з дітьми проживала в квартирі АДРЕСА_7 , а ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_4 народився позивач ОСОБА_1 . ОСОБА_4 забрав її з сином з пологового будинку, допомагав їй. Коли постало питання про об`єднання сімей та спільне проживання, ОСОБА_4 поставив їй вимогу залишити свою дочку від першого шлюбу з її батьком. Реєструвати народження сина в органах реєстрації актів цивільного стану вона пішла сама, де в свідоцтві про народження батьком дитини була вказана особа за її вказівкою, оскільки ОСОБА_4 сказав, що він буде думати, тобто не виявив бажання. Разом з тим, ОСОБА_4 увесь час приймав участь у вихованні сина, фотографував його, оплачував за садочок, купував продукти харчування, разом святкували день народження. Знає, що колись ОСОБА_4 був одружений і від шлюбу мав сина ОСОБА_3 , з яким приходив до них додому. Стосунки були нормальні. Коли вона з дітьми переїхала на проживати в квартиру АДРЕСА_5 , то всі сусіди чули як ОСОБА_4 , стоячи під вікнами будинку, кликав ОСОБА_13 , звертаючись: « Синок , виходь!». Після смерті ОСОБА_4 її син разом з відповідачем ОСОБА_3 займались похованням померлого, встановлювали йому пам`ятник. А потім від сина вона дізналась, що ОСОБА_3 не рахує його за свого брата. Спір між ними виник вже після пред`явлення позову до суду про встановлення факту родинних відносин, за майно.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні зазначала, що проживала по сусідству з ОСОБА_2 , були у дружніх стосунках. Померлого ОСОБА_4 добре пам`ятає, оскільки той часто відвідував ОСОБА_2 та їхнього спільного сина ОСОБА_1 , вважає, що таке її твердження, що померлий був батьком ОСОБА_1 ґрунтується на її власному баченні, оскільки ОСОБА_4 називав його своїм синочком, гладив по голівці, колихав його, приносив продукти, допомагав матеріально. Про іншого сина померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_3 вона ніколи не чула та його не бачила, а сам ОСОБА_4 ніколи нічого їх про це не казав, бо розмов з ним не мала.

Показання допитаних свідків без підтвердження їх достовірності іншими засобами доказування (письмовими доказами), не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки з показань свідків неможливо достовірно встановити ані конкретний період часу, протягом якого мати позивача могла проживати спільно із ОСОБА_4 , ані народження у них дитини - позивача у справі, місце такого проживання, ані наявність у них спільного побуту та спільного господарства, ані характеру та розміру участі ОСОБА_4 у вихованні та утриманні позивача. Більше того, жоден зі свідків не підтвердив про спільне проживання померлого ОСОБА_4 разом із ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 за будь-якою адресою, про ведення ними спільного господарства, наявність спільного побуту.

Відтак, показання свідків дозволяють зробити лише припущення щодо існування обставин, про які вони повідомили.

Оскільки позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , до вказаних правовідносин підлягають застосуванню норми КпШС України.

Відповідно до ст. 55 КпШС України, якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис про батька дитини провадиться за заявою батька. При народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім`я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис відомостей про матір і батька дитини провадиться за правилами, викладеними в цій статті, за заявою осіб, зазначених у статті 163 цього Кодексу.

Ст. 53 КпШС України було передбачено, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи запису актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Такі правові висновки є усталеними та знаходять втілення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20, від 29.09.2021 у справі № 910/17079/19, від 16.09.2021 у справі № 922/3059/16, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 29.10.2020 у справі № 917/814/16, від 29.01.2020 у справі № 904/5265/18, від 28.01.2020 у справі № 912/653/19, від 06.11.2019 у справі № 909/51/19, від 25.06.2019 у справі № 5023/5836/12, від 19.06.2019 у справі № 910/19581/16, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15.

При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19.

Між тим, позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин, вимог про встановлення факту батьківства не входило до предмета позову.

За своєю суттю встановлення факту родинних відносин можливе у разі, якщо особа, яка дійсно перебуває у родинних відносинах з іншою особою, не може цього довести через певні перешкоди, такі як втрата документів, що підтверджують родинні стосунки, допущені помилки в написанні прізвища чи імені в існуючих документах, тощо. Проте, у разі якщо особи не перебувають у родинних відносинах, але фактично вважають себе народженими від певної особи, захист прав у такому випадку відбувається шляхом встановлення батьківства чи встановлення факту визнання батьківства. Тобто, встановлення родинних відносин між заявником та ОСОБА_4 можливе лише за умови безумовного підтвердження між ними родинних відносин.

З наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, що за час життя ОСОБА_4 було встановлено факт його батьківства щодо ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

На підтвердження обставин наявності родинних стосунків із ОСОБА_4 позивач надав своє свідоцтво про народження, у якому батьком записаний ОСОБА_5 , зазначивши у позовній заяві, що запис про його батька був внесений за вказівкою його матері, яка не перебувала у шлюбі із померлим ОСОБА_18 .

Відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», який визначає засади діяльності органів державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до вимог ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», д ержавна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державний реєстр актів цивільного стану громадян - це державна електронна інформаційна система, яка містить відомості про акти цивільного стану, зміни, що вносяться до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання та відомості про видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану і про видачу витягів з нього.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року № 1064 (зі змінами), якою затверджено Порядок ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, передбачено, що довідки, видача яких здійснюється відділами реєстрації актів цивільного стану, складаються у формі витягів з Реєстру.

Водночас, згідно з пунктом 5 наведеної постанови Кабінету Міністрів України, наказом Міністерства юстиції України від 24.07.2008 № 1269/5 затверджено Інструкцію з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян та внесено відповідні зміни до Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні.

Наведеними нормативними документами врегульовано порядок та умови отримання витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Так, відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого згаданою постановою Кабінету Міністрів України, фізична особа по досягненні 16-річного віку має право на отримання витягу з Реєстру стосовно відомостей про себе та про своїх родичів за умови пред`явлення паспорта або паспортного документа і документів, що підтверджують родинні стосунки.

Разом з тим, звертаючись з даним позовом до суду, позивачем не надано належного та допустимого доказу у вигляді витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян на підтвердження тієї обставини, що відомості про батька в актовому записі про народження ОСОБА_1 були внесені за вказівкою матері.

Суд враховує висновки, викладені у постанові Касаційного цивільного суду від 11.11.2022 у справі №488/3006/17, відповідно до яких: передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

Аналогічний висновок зазначений у постанові Касаційного цивільного суду від 21.09.2022 у справі №286/4051/19.

Окрім того, на думку суду, якщо діти спадкодавця були народженні поза шлюбом, в цьому випадку, факт біологічного зв`язку підлягає доведенню чи спростуванню шляхом проведення відповідних медичних досліджень. Належними, достатніми та допустимими доказами родинних відносин померлого з позивачем, були би відповідні висновки судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи на предмет кровного споріднення позивача з ОСОБА_4 . Як зазначив Верховний Суд у постанові від 17.12.2021 року у справі №683/1732/17, доказова цінність такого тесту ДНК переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору цієї категорії.

Враховуючи те, що факт родинних відносин позивача з ОСОБА_4 залишився недоведеним, оскільки позивачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які підтверджують, що запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ст. 55 КпШС України, а також те, що ОСОБА_4 за життя визнавав своє батьківство відносно ОСОБА_1 , а тому у суду відсутні підстави для встановлення факту родинних відносин між позивачем та ОСОБА_4 , який помер.

Позовна вимога про визнання права на спадкування за законом є похідною від вимоги про встановлення факту родинних відносин, яка задоволенню не підлягає, а тому в цій частині потрібно також відмовити.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог, а тому приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту родинних відносин та визнання права на спадкування за законом.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 53, 55 КпШС України, ст. 1223 ЦК України, ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 60, 76-81, 211, 223, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , Двадцять Перша Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин та визнання права на спадкування, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформацію по справі можна отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі інтернетhttp://dn.ki.court.go

Повний текст рішення виготовлено 18.08.2023.

С у д д я: І.В.Коваленко