КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9895/2023
Справа № 754/7884/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 серпня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Богдан Оленою Олександрівною , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року, постановлені у складі судді Бабко В.В. у м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання спільного майна,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, остаточно збільшивши позовні вимоги в листопаді 2022 року, просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь витрати на утримання спільного майна в розмірі 20942,59 грн.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що 30 грудня 1995 року уклала з відповідачем шлюб, розірваний рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року. Під час перебування в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 листопада 1999 року сторонами та їх донькою ОСОБА_4 , була в рівних частках придбана квартира АДРЕСА_1 .

Хоча місце постійного проживання відповідача зареєстроване за адресою АДРЕСА_2 , в дійсності, від дати придбання квартири і до цього часу всі співвласники мешкають за адресою АДРЕСА_3 .

Після фактичного припинення шлюбних відносин позивач та відповідач, проживаючи спільно в квартирі, користуються різними кімнатами. Квартира АДРЕСА_4 має загальну площу 60,4 кв.м. і складається з трьох ізольованих кімнат пл. 11,4 кв.м., 15,8 кв.м. та 14,3 кв.м. відповідно. Кімната, якою користується ОСОБА_1 і де зберігаються її речі, має пл. 11,4 кв.м., ОСОБА_3 користується кімнатою пл. 14,3 кв.м. та балконом, в кімнаті пл. 15,8 кв.м. мешкає ОСОБА_4 , а туалетом, ванною та кухнею в цій квартирі сторони користуються по черзі. Таким чином, між співвласниками склався певний порядок користування квартирою.

Проте, проживаючи в квартирі і споживаючи житлово-комунальні послуги, ОСОБА_3 з травня 2005 року припинив брати участь в утриманні спільного майна, а також не приймає участі в будь-яких побутових витратах. Незважаючи на неодноразові звернення позивача, ОСОБА_3 , відмовляється сплачувати вартість спожитих ним житлово-комунальних послуг. Оскільки дочка сторін самостійного доходу не має, весь тягар утримання спільного майна позивач несе одноособово.

За період з 01 вересня 2019 року по 19 серпня 2019 року ОСОБА_1 було сплачено вартість спожитих житлово-комунальних послуг в загальному розмірі 60198,91 грн., а отже 1/3 частина вартості цих послуг, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 20066,30 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року позов частково задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача за період з вересня 2019 року по жовтень 2022 року кошти в розмірі 13837,63 грн. та судовий збір 992,40 грн., в решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року з відповідача на користь позивача стягнуто судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника Богдан О.О. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необ`єктивність та несправедливість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, а саме ч. 3, 4 ст. 319, ст. 322, 358, 360 ЦК України, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», порушення норм процесуального права, а саме ч. 1 ст. 4, ст. 81, ст. 89, п. 1, 3 ч. 1 ст. 265, ст. 12, 13 ЦПК України, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року в частині відмови в позові, а також додаткове рішення від 25 квітня 2023 року, та ухвалити нові рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати за спожите постачання гарячої, холодної води та електроенергії за період з вересня 2019 року по жовтень 2022 року в сумі 7104,06 грн., а також задовольнити заяву про стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі, здійснити розподіл судових витрат за результатом розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначала, що невирішення судом порушених нею питань захисту її прав знову провокує спір між тими ж сторонами у майбутньому, але за інший період часу, оскільки відмова в позові надає можливість відповідачу і надалі проживати у власній квартирі, не сплачуючи за користування водою та електрикою.

Мотивувальна частина додаткового рішення взагалі не містить оцінки аргументів та доказів позивача щодо наявності підстав для задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначив загально, з яких принципів він виходить, але жодним чином не пояснив, з яких міркувань дійшов до висновку про стягнення саме 5000 грн., резолютивна частина не містить вказівки на відмову у стягненні іншої суми, що позбавляє позивача можливості оскаржувати додаткове рішення в частині відмови.

Вказувала, що стягуючи з відповідача на її користь частину житлово-комунальних витрат, суд першої інстанції правильно встановив той факт, що відповідач їх не сплачував, а тому позов в цій частині задовольнив. Таким чином, з одного боку встановивши, що оплата відповідачем не проводилась за спірний період, суд вирішив відмовити в частині стягнення витрат за користування водою та електрикою з посиланням на недоведення фактичного його використання відповідачем.

Зазначала, що при оцінці доказів судом порушено принцип змагальності, що прямо вплинуло на характер оцінювання судом доказів та встановлення обставин справи. На підтвердження своїх доводів позивачем було надано докази: детальний опис, яку саме кімнату займає відповідач і чим користується, пояснення свідка ОСОБА_4 , яка підтвердила факт постійного проживання відповідача у спірній період в квартирі, пояснення свідка ОСОБА_5 , яка підтвердила, що з часу її поселення в будинку восени 2019 року вона постійно бачить відповідача, як він виходить з квартири чи під`їзду та прямує до свого автомобіля, пояснила, що була вдома у сторін і бачила там відповідача, який ніколи не вітається; аудіозапис судового засідання в справі № 754/4836/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, виділ частки майна в натурі та визначення порядку користування спільною частковою власністю - кімнатою пл. 14,3 кв.м., де відповідач сам на питання адвоката повідомив суду, що постійно проживає в квартирі з моменту її придбання по даний час; акт від 24 лютого 2023 року, складений мешканцями будинку по АДРЕСА_5 про постійне проживання ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_4 , підтверджений свідком ОСОБА_5 , рішення Деснянського районного суду в справі № 754/4836/18, яким встановлено відсутність спору щодо порядку користування спірною квартирою, який склався, копія позовної заяви ОСОБА_3 від 28 листопада 2019 року в справі № 754/4836/18, в якій він особисто зазначив суду адресу свого місця проживання в квартирі по АДРЕСА_5 (а. с. 12 - 13); докази звернення до поліції (а. с. 75 - 76).

Вказувала, що надані докази у сукупності підтверджують один одного, не є суперечливими. З метою доказування користування відповідачем водою та електрикою позивачем подані докази постійного проживання в квартирі, які є нерозривними з користуванням водою та світлом. Висновки суду про те, що не надано докази конкретно включення води чи світла, є надмірним формалізмом суду, оскільки збір таких доказів буде прямим втручанням в особисте життя людини.

Відповідачем ОСОБА_3 на підтвердження своїх заперечень надано два докази: акт № 1 від 11 січня 2023 року про проживання його з березня 2019 року у АДРЕСА_6 , та особисті свідчення відповідача ОСОБА_3 в якості свідка, яким повідомлено, що одночасно проживає у матері в м. Мукачево, у квартирі по АДРЕСА_6 і буває у квартирі по АДРЕСА_13 . Жодних інших доказів проживання за іншою адресою, сплати житлово-комунальних послуг за іншими адресами відповідач суду не надав, тож відповідач не довів своє проживання у зазначених ним адресах у АДРЕСА_7 . Суд не прийняв це до уваги і порушив принцип змагальності, за якими відповідач повинен довести свої усні заперечення.

Не погоджувалася з критичним відношенням суду до пояснень свідка ОСОБА_4 , яка, на думку суду, може прийняти сторону матері. Разом із тим, якщо пояснення доньки, на думку суду, зацікавлені і неправдиві, то пояснення самого ОСОБА_3 також є зацікавленими і неправдивими з огляду на його суперечливі пояснення щодо місця проживання. Також не погоджувалася з критичним відношенням суду до пояснень свідка ОСОБА_5 , яка не бачила самого факту споживання відповідачем комунальних послуг, однак підтвердила факт його проживання в квартирі чи щонайменше постійного перебування у своїй власності.

Вказувала, що суд помилково не прийняв до уваги пояснення ОСОБА_3 у справі № 754/4836/18 про встановлення порядку користування кімнатою в цій же квартирі тільки тому, що на думку суду, це справа про поділ майна подружжя і питання ставилось тільки про місце проживання, а не користування водою та електрикою. Також суд не надав оцінку тому, що відповідач називає «періодично бував», чому він залишав автомобіль біля будинку по АДРЕСА_5 , а жив при цьому, згідно його пояснень, у м. Мукачево та в квартирі по АДРЕСА_7 .

Наголошувала, що пояснення відповідача не мають підтверджень щодо зміни ним місця проживання з адреси по АДРЕСА_5 на інші і навпаки, його вселення чи переїзду. Відповідач не підтвердив факт його нібито вселення до квартири у лютому 2023 року - привозу речей, розподілення кімнат тощо, а це свідчить про те, що він ніколи звідти не виїжджав. Суд не дав оцінку поняттю проживання відповідача у матері в м. Мукачево, відповідач вважає, що гостювання у матері є його постійним місцем проживання, суд з ним погодився, що є невірним тлумаченням поняття постійного місця проживання. Доказів проживання у м. Мукачево немає, складений акт паспортистом невідомого ТОВ свідками не підтверджений, докази сплати житлово-комунальних послуг у м. Мукачево відсутні, він ніколи не реєстрував там своє місце проживання навіть тимчасово. Суд не надав оцінку поясненням відповідача щодо проживання у квартирі на АДРЕСА_6 , його логіці паркування автомобіля біля будинку по АДРЕСА_8 , відсутності будь-яких доказів проживання там, в тому числі і квитанцій сплати житлово-комунальних послуг.

Не погоджувалася з висновком суду щодо неналежності такого доказу як акт проживання у зв`язку з недотриманням Закону України «Про органи самоорганізації населення». Акт від 24 лютого 2023 року поданий позивачем, підтверджений свідком ОСОБА_5 , в той час як акт відповідача про постійне проживання у м. Мукачево не знайшов підтвердження іншими доказами, крім того, спростований його ж поясненнями про проживання в інших місцях. Те, що акти, на думку суду, складені не органами самоорганізації населення, не робить їх недостовірними і при належному підтвердженні особами, які його підписали, акт підтверджує інформацію щодо місця проживання особи.

Вказувала, що ухвалюючи додаткове рішення на підставі заяви ОСОБА_1 та заяви ОСОБА_3 про зменшення витрат, суд першої інстанції не перевірив обґрунтованості вимог заявника та заперечення, реальність вчинення адвокатами процесуальних дій, час проведення судових засідань тощо. Судом не встановлено, яким доказом відповідачем доведено неспівмірність витрат позивача та в чому відбулось завищення оплати послуг адвоката з огляду на реальне виконання умов договорів. Оскаржуване додаткове рішення є формальним, необґрунтованим доказами даної справи, а сума 5000 грн. - неспіврозмірною вартості адвокатських послуг в даній справі, критично несправедливо заниженою без жодних пояснень своїх висновків судом, а тому таке рішення є свавільним і завдає матеріальної шкоди позивачу.

Повідомляла про орієнтовні витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, і що акт виконаних робіт, квитанції та договір будуть надані суду протягом 5 днів з дня проголошення судового рішення.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, даним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судом не встановлено беззаперечного постійного проживання відповідача в спірній квартирі, то з нього на користь позивача підлягають стягненню витрати тільки за вивезення побутових відходів і прибудинкові комунальні послуги, за опалення (постачання теплової енергії) та обслуговування домофонних систем, оскільки користування відповідачем гарячим та холодним водовідведенням та електроенергією судом не встановлено.

Стягуючи з відповідача на користь позивача додатковим рішенням від 25 квітня 2023 року судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн., суд першої інстанції виходив із того, що витрати в розмірі 25000 грн. не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, суперечать принципу розподілу таких витрат, оскільки перевіряючи детальний опис виконаних робіт, наданий представниками позивача з матеріалів справи, вбачається відсутність необхідності з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи та участю адвоката в судових засіданнях. Врахувавши складність справи, яка не відноситься до складних справ, часткове задоволення позовних вимог, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, враховуючи заперечення іншої сторони щодо обґрунтованості розміру зазначених витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача 5000 грн., яка відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 грудня 1995 року, шлюб розірваний рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року (а. с. 7 - 8 т. 1).

У шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 1999 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їх донькою ОСОБА_4 , 1997 року народження, придбано квартиру по АДРЕСА_3 (а. с. 9 т. 1).

Вказана квартира складається з трьох кімнат загальною пл. 41,5 кв.м., в тому числі кімната 1 пл. 11,4 кв.м., кімната 2 пл. 15,8 кв.м. кімната 3 пл. 14,3 кв.м., кухня пл. 6,6 кв.м., ванна кімната 2,0 кв.м., вбиральня 1,0 кв.м., коридор 4,5 + 3,5 кв.м., квартира обладнана балконом пл. 0,94 кв.м., загальна площа квартири 60,04 кв.м. (а. с. 10 т. 1).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 з 30 листопада 1999 року (а. с. 5 т. 1 зворот).

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 28 серпня 2003 року по теперішній час (а. с. 52 т. 1).

На а. с. 12 - 13 т. 1 знаходиться копія позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації, в якій ОСОБА_3 просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши йому в користування кімнату пл. 14,3 кв.м., ОСОБА_1 кімнату пл. 14,1 кв.м., ОСОБА_4 - кімнату розміром 9,9 кв.м.

На а. с. 16 - 24 т. 1 знаходиться копія виписки з рахунку АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2019 року по 30 серпня 2022 року щодо сплати комунальних послуг.

На а. с. 25 - 26 т. 1 знаходяться копії заяв-приєднань до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача) та до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам. Зазначено про наявність двох зареєстрованих осіб.

На а. с. 27 - 28 т. 1 знаходиться копія договору № 10100 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 14 серпня 2015 року, укладеного ПАТ «Київенерго» з ОСОБА_1 , як власником квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води згідно з діючими нормативами, а споживач зобов`язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, що передбачені договором. Зазначено, що зареєстровано та мешкають двоє осіб.

На а. с. 29 - 38, 58 - 66, 86 - 250 т. 1, 2 - 112 т. 2 знаходяться копії рахунків за послуги з водопостачання та водовідведення, електроенергію, постачання гарячої води та теплової енергії, послуги обслуговування домофонних систем, рахунки за абонентське обслуговування.

На а. с. 146 - 149 т. 2 знаходяться копії актів звірки взаєморозрахунків за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та з централізованого постачання гарячої води за період з 01 вересня 2019 року по 28 лютого 2023 року.

На а. с. 150 - 151 т. 2 знаходиться копія довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку за адресою АДРЕСА_3 за період з 01 вересня 2019 року по 01 березня 2023 року.

На а. с. 152 т. 2 знаходиться акт від 24 лютого 2023 року, складений мешканцями будинку АДРЕСА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , та засвідчений начальником ЖЕД-301, про те, що ОСОБА_3 проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_3 .

На а. с. 135 т. 2 знаходиться копія акту від 11 січня 2023 року № 1, складений паспортистом ТОВ «УК «Навібуд» про те, що ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_6 проживає з березня 2019 року, що засвідчено підписами ОСОБА_9 (проживає за адресою АДРЕСА_9 ), ОСОБА_10 (проживає за адресою АДРЕСА_10 ), ОСОБА_11 (проживає за адресою АДРЕСА_11 ).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Стаття 360 ЦК України передбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Таким чином, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотної вимоги - регрес).

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року в справі № 592/3181/16-ц, від 13 березня 2019 року в справі № 521/3743/17-ц, від 13 червня 2019 року в справі № 234/14326/15 і були обґрунтовано враховані судом першої інстанції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. При цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Судом встановлено, що сторони та їх дочка ОСОБА_4 є співвласниками оспорюваної квартири (по 1/3 частини кожний) і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 одноособово сплачує за надані житлово-комунальні послуги за адресою АДРЕСА_3 , на підтвердження чого нею надані копії квитанцій про вартість спожитих житлово-комунальних послуг та випискою з АТ КБ "ПриватБанк" по окремим витратам по картці/рахунку ОСОБА_1 , з яких вбачається, що позивач ОСОБА_1 своєчасно та в повному обсязі сплачує за житлово-комунальні послуги, а саме з вересня 2019 року по жовтень 2022 року нею сплачено житлово-комунальні послуги на загальну суму 61336,63 грн.

Вказані обставини доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Встановивши, що оскільки ОСОБА_3 відповідно до чинного законодавства як один із власників квартири АДРЕСА_1 повинен брати участь у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території, проведенню ремонту та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги, однак при цьому не встановлено беззаперечного постійного проживання відповідача в спірній квартирі, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що з ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь позивача тільки витрати за вивезення побудинкових відходів і прибудинкові комунальні послуги, за опалення (постачання теплової енергії) та обслуговування домофонних систем, оскільки користування відповідачем гарячим та холодним водопостачанням та електроенергією судом не встановлено.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, виходячи з наступного.

Частинами 1, 6 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Водночас згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

За змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 4 чинного Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" передбачено, що особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_12 з 28 серпня 2003 року. В процесуальних заявах до суду він пояснював, що постійно проживав за вказаним місцем реєстрації, також приїздив до Закарпаття до матері, а в квартирі АДРЕСА_1 став проживати лише в лютому 2023 року (а. с. 71 - 74 т. 1, 168 - 170 т. 2).

На підтвердження обставин постійного проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_3 позивачем надано наступні докази: технічний запис судового засідання в справі № 754/4836/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації та виділення частки майна в натурі, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації, на якому зафіксовано, що в судовому засіданні ОСОБА_3 зазначив, що фактично проживає за адресою АДРЕСА_3 з часу придбання квартири, а деякий час проживає у матері на Закарпатті , акт від 24 лютого 2023 року, складений мешканцями будинку АДРЕСА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , та засвідчений начальником ЖЕД-301, про те, що ОСОБА_3 проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 152 т. 2), а також за клопотанням позивача було допитано свідків ОСОБА_5 , яка брала участь в складанні вищенаведеного акту від 24 лютого 2023 року та пояснила, що з вересня 2019 року знайома зі сторонами, кожен тиждень бачить відповідача, як він заходить додому з продуктами, виносить сміття та постійно приїжджає на машині і ставить її біля будинку, і свідка ОСОБА_4 , яка пояснила, що постійно проживає та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , де також постійно проживає її батько ОСОБА_3 , який може не проживати тільки на Різдво, коли перебуває у матері в м. Мукачеве.

Судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно досліджено вказані докази та надано їм належної правової оцінки.

Зокрема, судом першої інстанції при оцінці технічного запису судового засідання в справі № 754/4836/18 правильно встановлено, що пояснення ОСОБА_3 надавались в іншій справі, в якій предметом спору є поділ майна подружжя, однак питання споживання та користування житлово-комунальними послугами до відповідача не ставились і запитань щодо конкретного споживання послуг не було задано, відтак судом не прийнято до уваги даний аудіозапис як належний та достовірний доказ постійного проживання і споживання житлово-комунальних послуг в спірній квартирі.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками, а також приймає до уваги, що оскільки питання споживання та користування житлово-комунальними послугами ОСОБА_3 взагалі не входили до кола обставин, які підлягали встановленню судом в межах зазначеної справи, пояснення відповідача щодо даних обставин, надані під час розгляду іншої справи, не стосуються справи, що переглядається, не можуть використовуватися з метою зібрання доказової бази в інших справах і не можуть вважатися належними та достовірними доказами.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суд першої інстанції, що наявність місця проживання особи не доводить факт його користування там водою та електрикою, з огляду на відсутність в судовому рішенні таких висновків.

Судом першої інстанції правильно оцінено надані сторонами акти від 11 січня 2023 року та від 24 лютого 2023 року щодо місця проживання відповідача ОСОБА_3 і зроблено правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що сторони дійсно зверталися до уповноважених осіб з актом про проживання, однак складені акти не відповідають приписам Закону України "Про органи самоорганізації населення", суперечать один одному та не містять конкретного та беззаперечного встановлення періоду постійного проживання ОСОБА_3 , тому надані сторонами акти не є належними та достовірними і не можуть бути прийняті до уваги.

Такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, враховуючи, що акт, складений мешканцями будинку АДРЕСА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , та засвідчений начальником ЖЕД-301, про те, що ОСОБА_3 проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_3 , складено 24 лютого 2023 року, тобто поза межами періоду, за який позивач просила стягнути понесені нею витрати житлово-комунальні послуги (з вересня 2019 року по жовтень 2022 року), а початок проживання ОСОБА_3 без реєстрації за вказаною адресою в акті не указано.

Відтак, наведений доказ як не підтверджує, так і не спростовує обставин, на які ОСОБА_1 посилалася на підтвердження своїх вимог, в зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно відхилено наданий нею доказ.

Також апеляційний суд погоджується з критичною оцінкою свідка ОСОБА_5 , з яких неможливо встановити, що відповідач постійно проживає, а отже і постійно споживає житлово-комунальні послуги за адресою АДРЕСА_3 , притому що ним не заперечується періодичне перебування за вказаною адресою. Зі свідчень свідка ОСОБА_3 судом було встановлено факт перебування в квартирі, однак факту споживання житлово-комунальних послуг не встановлено. Крім того, суд обґрунтовано відхилив доказ свідка ОСОБА_4 , яка є дочкою сторін у справі, вважаючи її зацікавленою стороною на стороні позивача, з огляду на визнання даним свідком обставин наявності конфліктних стосунків з батьком - відповідачем у справі.

Доводи апеляційної скарги, в яких позивачем викладено незгоду з оцінкою судом першої інстанції показань вказаних свідків, зводяться до переоцінки доказів і не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції.

Крім того, ОСОБА_1 до позовної заяви надавалася копія позовної заяви ОСОБА_3 від 28 листопада 2019 року в справі № 754/4836/18, в якій він особисто зазначив суду адресу свого місця проживання в квартирі по АДРЕСА_5 (а. с. 12 - 13 т. 1). Разом із тим, на думку апеляційного суду, саме по собі зазначення ОСОБА_3 адреси проживання в процесуальній заяві не може бути беззаперечним доказом, яким підтверджується його проживання за вказаною адресою. Також апеляційний суд враховує, що в позові про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 в 2018 році нею самою зазначалось, що вони з відповідачем проживають окремо (а. с. 7 т. 1).

Апеляційний суд позбавлений можливості надати оцінку доводам апеляційної скарги, що в позові ОСОБА_3 , поданому в 2018 році, в тому числі наявна наявна вимога щодо визначення порядку користування спільним житлом в квартирі АДРЕСА_1 , і в якій зазначено, що порядок користування житлом вже склався. В матеріалах справи вказаний ОСОБА_1 доказ відсутній, а в копії уточненої позовної заяви від 28 листопада 2019 року (а. с. 12 - 14 т. 1) таких обставин ОСОБА_3 не зазначається.

Апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на рішення Деснянського районного суду м. Києва в справі № 754/4836/18, яким встановлено відсутність спору щодо порядку користування спірною квартирою, який склався, з огляду на відсутність в даному рішенні встановленого періоду проживання ОСОБА_3 за вказаною адресою, а також, оскільки рішення не набрало законної сили і переглядається в апеляційному порядку.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що надані докази в сукупності підтверджують один одного, не є суперечливими, є логічними, належними і допустимими, оскільки такі доводи є власною суб`єктивною оцінкою позивача, не підтвердженою під час апеляційного перегляду.

Із наданих нею доказів вбачається і самим відповідачем не заперечується, що він періодично перебуває в квартирі за адресою АДРЕСА_3 , однак вказані докази не підтверджують беззаперечно обставин постійного проживання ОСОБА_3 за цією адресою.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом, що відповідачем не надано суду жодного доказу проживання на АДРЕСА_6 , з огляду на положення 1, 6 ст. 29 ЦК України, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ч. 1 ст. 4 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", а також факт реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за вказаною адресою з 2003 року.

Є неприйнятними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження проживання за іншою адресою та користування житлово-комунальними послугами за зазначеними ним адресами у АДРЕСА_7 , оплати цих послуг, зміни відповідачем місця проживання з АДРЕСА_5 на інші і навпаки, а також вселення в квартиру в лютому 2023 року, а суд не прийняв це до уваги і порушив принцип змагальності.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Враховуючи, що місце проживання відповідача ОСОБА_3 зареєстровано за адресою АДРЕСА_2 і позивачем не доведено, що в період з вересня 2019 року по жовтень 2022 року він постійно проживав за адресою АДРЕСА_3 , а отже не був споживачем житлово-комунальних послуг з гарячого та холодного водопостачання та електроенергії, суд першої інстанції правильно вирахував частину витрат по сплаті комунальних послуг, які підлягають стягненню з відповідача, пропорційно до належної йому 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру, та які нараховані по указаній квартирі за кількістю зареєстрованих в ній осіб і розміру квартири, без урахування послуг, які сплачені за лічильниками споживання.

Доводи апеляційної скарги, що відмова в позові провокує спір між тими ж сторонами в майбутньому, але за інший період часу, оскільки надає можливість відповідачу і надалі проживати у власній квартирі, не сплачуючи за користування водою та електрикою, є припущеннями позивача, які не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року в справі № 521/3743/17-ц, що співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування, є нерелевантними до спірних правовідносин та відхиляються апеляційним судом, оскільки недоведення позивачем постійного проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1 , не зумовлює виникнення підстав для стягнення з нього компенсації витрат за житлово-комунальні послуги, якими він не користувався.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про необ`єктивність та несправедливість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого розгляду справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, ОСОБА_1 в заяві про ухвалення додаткового рішення просила стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу в розмірі 20500 грн. за 21 годину роботи представників по справі. Вказувала, що детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатами Загороднім С.В., Костюк Л.Т., Богдан О.О. відповідає звітам про обсяги і зміст правової допомоги, наданої ОСОБА_1 . Крім того, обсяг і зміст правничої допомоги її представниками може бути підтверджений матеріалами справи. Витрати на правничу допомогу, сплачені ОСОБА_1 , є повністю співмірними зі складністю справи, з часом, витраченим представниками для надання правничої допомоги, а також ж обсягом наданих адвокатами послуг та з ціною позову. Звертала увагу, що розмір суми 20500 грн. спровокований недобросовісною поведінкою відповідача в судових засіданнях, внаслідок чого призначалися додаткові засідання, викликалися свідки, доводилося брати свідчення з інших справ, встановлювати місце проживання відповідача, звіряти велику кількість роздрукованих квитанцій по сплаті ЖКП тощо.

До заяви про ухвалення додаткового рішення надано наступні докази:

копію договору про надання правової допомоги від 08 вересня 2022 року, укладеного ОСОБА_1 з адвокатом Загороднім С.В., за умовами якого вартість правової допомоги, що надається представником за цим договором, визначається на підставі актів, які передаються замовнику протягом одного дня з моменту виконання завдання представником. Погодинна ставка вартості правової допомоги, що надається представником за цим договором, визначена в розмірі 1000 грн. за одну годину роботи представника по справі. Вартість послуг, що є предметом цього договору, сплачується замовником на користь представника шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок останнього, протягом двох днів з моменту виконання відповідного завдання. що підтверджується актом приймання-передачі (а. с. 206 т. 2);

копію звіту про обсяги і зміст правової допомоги, наданої ОСОБА_1 адвокатом Загороднім С.В. за період з 08 вересня 2022 року по 13 лютого 2023 року: підготовка і подання позовної заяви - 5 годин, підготовка проекту клопотання про долучення доказів у справі від 03 жовтня 2022 року - 1,5 години, підготовка і подання заяви про зміну предмета позову від 06 жовтня 2022 року - 1,5 години, підготовка проекту клопотання про долучення доказів у справі від 11 листопада 2022 року - 1,5 години, підготовка і подання заяви про зміну предмета позову від 11 листопада 2022 року - 1,5 години, участь в двох судових засіданнях 21 грудня 2022 року та 13 січня 2023 року - 2 години, підготовка і подання клопотання про долучення доказів від 12 січня 2023 року - 1 година, всього 14 годин (а. с. 207 т. 2);

копію квитанції до прибуткового касового ордера № 04/03/22, згідно якої прийнято від ОСОБА_1 адвокатом Загороднім О.С. 14000 грн. 15 лютого 2023 року (а. с. 222 т. 2);

копію договору про надання правової допомоги № 07-п/2023, укладеного 24 лютого 2023 року ОСОБА_1 з адвокатом Костюк Л.Т., за умовами якого правова допомога, яка надається адвокатом, оплачується клієнтом в національній валюті шляхом перерахування на розрахунковий рахунок адвоката. Вартість наданих послуг визначається сторонами по кожному завданню клієнта окремо та фіксується в актах надання правової допомоги (а. с. 208 - 211 т. 2);

акт приймання наданих послуг за договором № 07-п/2023 від 01 березня 2023 року, згідно якого сторони підтверджують, що виконавець надав замовнику наступні послуги: участь в судовому засіданні - 2 години, вартість 1500 грн. (а. с. 212 т. 2);

копію платіжної інструкції від 01 березня 2023 року в сумі 1500 грн. на рахунок отримувача Костюк Л.Т. (а. с. 219 т. 2);

копію договору про надання правничої допомоги № 9 від 11 березня 2023 року, укладеного ОСОБА_1 з адвокатським бюро "Олени Богдан" в особі Богдан О.О., за умовами якого клієнт зобов`язується сплатити адвокатському бюро вартість юридичних послуг адвоката (гонорар), що надаються, у порядку та строки, визначені у додаткових угодах (замовленнях), які є невід`ємною частиною договору, шляхом сплати виставлених адвокатським бюро рахунків за послуги (а. с. 213 - 215 т. 2);

копію додаткової угоди № 1 до договору № 9 від 11 березня 2023 року, якою визначено порядок оплати юридичних (правничих) послуг (гонорару) виконавцю за надання правничої допомоги в справі № 754/7884/22, згідно якої вартість послуг: консультація, ознайомлення з наданими клієнтом матеріалами цивільної справи, підготовка до розгляду справи по суті - 1000 грн., участь в розгляді справи, одне судове засідання по суті спору - 4000 грн., в разі відкладення судових засідань оплата за судодень складає 1000 грн. Правова допомога вважається наданою після підписання акту приймання-передачі наданої правничої допомоги (а. с. 216 - 217 т. 2);

акт про прийняття-передачу наданих послуг з правничої допомоги від 31 березня 2023 року, підписаний ОСОБА_1., з розрахунком вартості наданих послуг, згідно яких підготовка до розгляду справи, консультації, вивчення наданих клієнтом матеріалів справи - 1000 грн., участь адвоката в розгляді справи, що складає одне судове засідання по суті спору - 4000 грн., всього 5000 грн. (а. с. 218 т. 2);

копії квитанцій від 14 березня 2023 року на суму 1000 грн. та від 27 березня 2023 року на суму 4000 грн., одержувач Адвокатське бюро "Олени Богдан" (а. с. 220, 221 т. 2).

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 зазначено, що суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Із матеріалів справи вбачається, що розгляд даного позову про стягнення витрат на утримання спільного майна шляхом стягнення компенсації з оплати житлово-комунальних послуг проведено в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Під час розгляду справи судом першої інстанції фактично відбулось три судових засідання. Судове засідання, призначене на 21 грудня 2022 року, знято зі складу в зв`язку з відключенням електроенергії, наступне судове засідання призначене на 13 січня 2023 року (а. с. 132 - 133 т. 2). Судове засідання, призначене на 13 січня 2023 року, в якому брав участь адвокат Загородній О.С., тривало приблизно 1,5 години, оголошено перерву до 27 лютого 2023 року (а. с. 141 т. 2). Судове засідання, призначене на 27 лютого 2023 року, в якому брала участь адвокат Костюк Л.Т., тривало приблизно годину, оголошено перерву до 27 березня 2023 року (а. с. 173 т. 2). Судове засідання, призначене на 27 березня 2023 року, в якому брала участь адвокат Богдан О.О., тривало 2 години 40 хвилин до видалення суду до нарадчої кімнати, наступного дня о 09:30 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

З урахуванням ціни позову 20942,59 грн., рівня складності справи, яка не є складною, суд першої інстанції вірно встановив, що судові витрати в розмірі 20500 грн. не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, неспівмірні з заявленими вимогами, суперечать принципу розподілу таких витрат, оскільки при перевірці детальних описів виконаних робіт, наданих представниками позивача, вбачається відсутність співмірності з часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатами роботи та участі адвокатів в судових засіданнях.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, встановивши, що 28 березня 2023 року було ухвалено рішення про часткове задоволення позову, враховуючи характер виконаної адвокатами роботи, керуючись загальними засадами цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи, критерій реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатами роботи, заяви відповідача про зменшення цих витрат, та практику ЄСПЛ у вирішення питання стягнення витрат на правову допомогу, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 5 000,00 грн.

Відтак, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не наведено конкретні мотиви до конкретної справи про стягнення саме 5000 грн., залишивши рішення незрозумілим та необґрунтованим, спростовуються мотивувальною частиною рішення та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що зменшення витрат на правничу допомогу відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України здійснено судом першої інстанції в сукупності з покладенням судових витрат в частині незадоволених вимог на позивача відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, і відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що в даному випадку з відповідача підлягало стягненню 13530 грн.

Доводи апеляційної скарги про недобросовісну поведінку відповідача, внаслідок якої зросла складність даної справи, не підтверджені будь-якими доказами, є припущеннями та відхиляються апеляційним судом.

Решта доводів апеляційної скарги в частині доведення складності даної справи, яка, на думку позивача, полягає у необхідності допиту свідків, прослуховуванні аудіозаписів, надання слова всім представникам, складанні розрахунків під час написання позову, зборі і доведенні викладених обставин, які не визнає відповідач, не доводять складності даної конкретної справи, оскільки наведені позивачем обставини відносяться до звичайних процесуальних дій, зводяться до незгоди з правильними висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

У клопотанні про зменшення витрат на правничу допомогу відповідач зазначив, що в даній справі послуги адвокатів щодо проведення правового аналізу наданих клієнтом документів, аналізу законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, вивчення судової практики, формування позиції та консультування в справі є непідтвердженими, не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), розумності їх розміру у розумінні ч. 3 ст. 141 ЦПК України, не є співмірними із складністю справи, відтак апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не встановлено, яким доказом відповідачем доведено неспівмірність витрат позивача та в чому відбулось завищення оплати послуг адвоката з огляду на реальне виконання умов договорів.

Враховуючи вищевикладене, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що додаткове рішення суду є формальним, не обґрунтованим доказами даної справи, а сума 5000 грн. - неспіврозмірною вартості адвокатських послуг в даній справі, несправедливо заниженою і завдає матеріальної шкоди позивачу.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Богдан Оленою Олександрівною , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року в частині відмови в позові та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.