Справа № 175/4099/19
Провадження № 2/175/1145/19
РІШЕННЯ

Іменем України

07 серпня 2023 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бойко О.М.

при секретареві судового засідання Бабко-Малої В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (правонаступником якої є ОСОБА_4 ) про визнання права власності за набувальною давністю на частину житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю на частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Судові витрати покласти на відповідача.

У зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_3 провадження по справі зупинялось до залучення у справі правонаступників відповідача.

По справі було залучено в якості правонаступника відповідача ОСОБА_3 її правонаступника спадкоємця ОСОБА_4 .

Представник позивача адвокат Бур`янський А.В. в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Усик О.А. в судовому засіданні просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (правонаступником якої є ОСОБА_4 ) про визнання права власності за набувальною давністю на частину житлового будинку.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 31 липня 1971 р. було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

06 липня 1977 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_6 32,32% домоволодіння, до складу якого входить три жилих будинки та інші надвірні будівлі що знаходилися в АДРЕСА_2 , розташовані на земельній ділянці площею чотириста дев`яносто вісім кв. метрів. Дане нерухоме майно належало ОСОБА_1 на підставі договору дарування частини домоволодіння, посвідченого Першою Кам`янець-Подільською державною нотаріальною конторою 09 липня 1975 року за номером реєстру 2-656, зареєстрованого в Кам янець-1 Подільському міжміському бюро технічної інвентаризації 28 липня 1975 року за № 4-1172 р. Продаж здійснено за суму 4000 (чотири тисячі) карбованців.

11 грудня 1978 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_7 на підставі укладеного договору купівлі-продажу житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 910 кв.м. Договір оформлено на чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_5 як голову сім`ї. ОСОБА_1 заплатила за придбання даного будинку особисті грошові кошти (отримані ОСОБА_1 від продажу нерухомого майна в м. К ам`я не ць-Подільському по вулиці Смотрицькій під номером вісім) в сумі 1000 (одна тисяча) карбованців.

Залишок грошових коштів отриманих ОСОБА_1 від продажу нерухомого майна в АДРЕСА_2 в сумі 3000 (ТРИ тисячі) карбованців було витрачено на будівництво будинку в АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 24 ч.З Кодексу про шлюб та сім`ю України кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Як вбачається ОСОБА_1 розпорядилася своєю особистою приватною власністю та за особисті грошові кошти ОСОБА_1 було придбано, а потім побудовано житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 910 кв.м.

Згідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20 червня 1969 року - Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Правовідносини між сторонами виникли внаслідок здійснення права спільної сумісної власності подружжя та регулюються Главою 8 СК України.

Посилання позивача на норми ст.57 Сімейного кодексу України не можуть бути враховані судом щодо шлюбних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , оскільки їх шлюбні відносини тривали з 31 липня 1971 року по 08 лютого 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (т.1 а.с. 8) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 12 10.2005 року (т.1 а.с. 9). Шлюбні відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 повинні регулюватись нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України, який втратив чинність 01 січня 2004 року.

Відповідно до П.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Як зазначає позивач спірне домоволодіння придбалось за кошти від продажу частини нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , яка була подарована позивачці та була її власністю в розумінні ст. 24 КпШС України, який діяв на час укладення договору дарування вказаного домоволодіння.

Як зазначає позивач, фактично спірне домоволодіння було придбано та побудовано за особисті кошти ОСОБА_1 (отримані від продажу особистого майна) ОСОБА_1 вважала свого чоловіка ОСОБА_5 головою сім`ї та погодилася зареєструвати спірне домоволодіння на чоловіка. Будівництво відбувалося в кінці 1970-х - на початку 1980-х рр. Реєстрація права власності відбувалась в 1990-ті роки.

Так згідно свідоцтва про право власності від 02.09.1998 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 належить по частці наступного майна:

житлового цегляного будинку А, жилою площею 55,6 кв.м. та слідуючих господарських будівель і споруд: літньої кухні-гаражу цегляного Б, убиральні цегляної В., літного душа цегляного Г, теплиці металевої Д, сарая цегляного Є, навіса металевого 3, навіса металевого Ж, колодязя залізобетонного К, колодязя трубчатого К1, огорожі металевої 3-6, зливної ями цегляної з/я, що знаходяться в АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 1355 кв.м., що належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва на право власності на житловий будинок, посвідченого 28.07.1997 р. виконкомом Підгородненської міської ради Дніпропетровської району Дніпропетровської області і зареєстрованого в Новомосковському інвертарбюро 28.07.1997 р. за № 300-29 стор 8.

Інша частина житлового будинку по АДРЕСА_1 зареєстровано в Новомосковському інвертарбюро за ОСОБА_1 19.10.1998 р., записано в реєстрову книгу 29 ст. 8 за реєстровим № 300-4.

Згідно укладеного між ОСОБА_5 ( ОСОБА_8 ) та ОСОБА_1 (Обдарований) договору дарування земельної ділянки від 02.10.1998 р. - Дарувальник подарував, а Обдарований прийняв у дар земельну ділянку площею 677,5 кв.м. розміщену на території Підгородненської міської Ради Дніпропетровського район Дніпропетровської області, АДРЕСА_1 . Нормативна ціна земельної даної ділянки згідно договору дарування складає 1925 грн.

08 лютого 2000 р. шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 12 10.2005 р.

Ще до розірвання шлюбу ОСОБА_5 зазначив, що домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 він залишає ОСОБА_1 та для проживання та виховання їх дітей.

З 08 лютого 2000 р. ОСОБА_5 жодних дій направлених на утримання, догляд за домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 не вчиняв, і ОСОБА_1 і діти, і ОСОБА_5 вважали, що дане домоволодіння належить ОСОБА_1 .

Згідно технічного паспорту на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 - його вартість складає 36 495 грн.

ОСОБА_1 зазначає, що не зверталася до суду з питанням визнання за нею особистої власності на спірний будинок у зв`язку з тим, що між нею та ОСОБА_5 було досягнуто домовленості, що будинок, що розташований в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 . І жодних підстав вважати протилежне у ОСОБА_1 не було, так як ОСОБА_5 з моменту розлучення перестав нести витрати на даний будинок, не з`являвся в ньому та на весіллі у присутності сина підтвердив той факт, що до будинку, що розташований в АДРЕСА_1 ОСОБА_5 претензій на право власності не має.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 10.10.2011 р.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є три його сини у тому числі і відповідач по справі ОСОБА_9 . Але тільки після смерті ОСОБА_5 позивачу стало відомо, про те, що ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_3 і тепер вона, як дружина почала претендувати на спірне домоволодіння.

Під час розгляду вказаної справи з`ясувалось, що відповідач ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а/з № 183 від 20 березня 2021 року), що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

Після її смерті згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, спадкоємцем за значеного в заповіті ОСОБА_3 майна є її онук ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 ).

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.03.2023 року було залучено в якості правонаступника відповідача ОСОБА_3 по цивільній справі №175/4099/19 (провадження №2/175/1145/19) за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю на частину житлового будинку ОСОБА_4 .

Позивач зазначає, що з 08 лютого 2000 р. по сьогоднішній день ОСОБА_1 добросовісно, відкрито та безперервно володіє домоволодінням що розташоване в АДРЕСА_1 , утримує, підгримує у належному стані, користується земельною ділянкою, сплачує всі належні платежі.

Згідно з положеннями частин першої, та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі без титульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Проте, суд не може задовольнити позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю, оскільки питання, щодо права власності на будинок та земельну ділянки за адресою : АДРЕСА_1 між тими самими сторонами вже було вирішено Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2014 року у справі № 175/6005/13-ц, відповідно якого судом було:

Визнано за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 і.н. НОМЕР_6 згідно договору дарування земельної ділянки від 02.10.1998 р. право власності на 1/2 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,100 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Державного акта на право приватної власності на землю серія ДП ДН № 029794 від 09 лютого 1998 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Підгородненської міської Ради народних депутатів № 260 від 19 листопада 1997 р. ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 і.н. НОМЕР_6 згідно договору дарування земельної ділянки від 02.10.1998 р. право власності на 1/2 частку земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства 0,0355 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Державного акта на право приватної власності на землю серія ДП ДН № 029794 від 09 лютого 1998 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Підгородненської міської Ради народних депутатів № 260 від 19 листопада 1997 р. ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 і.н. НОМЕР_7 право власності на 3/8 частки житлового цегляного будинку А, який складається 1-1 котельня, площею 9,9 кв.м., 1-2 кімната, площею 14,3 кв.м., 1-3 передня, площею 18,5 кв.м., 1-4 коридор, площею 5,6 кв.м., 1-5 кімната, площею 21,5 кв.м., 1-6 кімната, площею 10,6 кв.м., 1-7 санвузол, площею 3,0 кв.м., 1-8 кімната, площею 9,2 кв.м., 1-І сіни, площею 2,3 кв.м., всього по будинку: житлова площа 55,6 кв.м., загальна площа 92,6 кв.м., площа за внутрішнім обміром 94,9 кв. м., та слідуючих господарських будівель і споруд: сіни цегляні а, літньої кухні-гаражу цегляного Б, прибудови цегляної б, погребу шлакобетонного т, убиральні цегляної В, літного душа цегляного Г, теплиці металевої Д, входу в теплицю цегляного д, сарая цегляного Є, навіса металевого З, навіса металевого Ж, колодязя залізобетонного К, колодязя трубчатого К1, огорожі металевої 3-6, зливної ями цегляної з/я, що знаходяться в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 1946 р.н., померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 і.н. НОМЕР_7 право власності на 3/8 частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,100 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Державного акта на право приватної власності на землю серія ДП ДН № 029794 від 09 лютого 1998 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Підгородненської міської Ради народних депутатів № 260 від 19 листопада 1997 р. ОСОБА_5 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 1946 р.н., померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 і.н. НОМЕР_7 право власності на 3/8 частки земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства 0,0355 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Державного акта на право приватної власності на землю серія ДП ДН № 029794 від 09 лютого 1998 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Підгородненської міської Ради народних депутатів № 260 від 19 листопада 1997 р. ОСОБА_5 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 1946 р.н., померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 і.н. НОМЕР_8 право власності на 1/8 частку житлового цегляного будинку А, який складається 1-1 котельня, площею 9,9 кв.м., 1-2 кімната, площею 14,3 кв.м., 1-3 передня, площею 18,5 кв.м., 1-4 коридор, площею 5,6 кв.м., 1-5 кімната, площею 21,5 кв.м., 1-6 кімната, площею 10,6 кв.м., 1-7 санвузол, площею 3,0 кв.м., 1-8 кімната, площею 9,2 кв.м., 1-І сіни, площею 2,3 кв.м., всього по будинку: житлова площа 55,6 кв.м., загальна площа 92,6 кв.м., площа за внутрішнім обміром 94,9 кв. м., та слідуючих господарських будівель і споруд: сіни цегляні а, літньої кухні-гаражу цегляного Б, прибудови цегляної б, погребу шлакобетонного т, убиральні цегляної В, літного душа цегляного Г, теплиці металевої Д, входу в теплицю цегляного д, сарая цегляного Є, навіса металевого З, навіса металевого Ж, колодязя залізобетонного К, колодязя трубчатого К1, огорожі металевої 3-6, зливної ями цегляної з/я, що знаходяться в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 1946 р.н., померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 і.н. НОМЕР_8 право власності на 1/8 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,100 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Державного акта на право приватної власності на землю серія ДП ДН № 029794 від 09 лютого 1998 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Підгородненської міської Ради народних депутатів № 260 від 19 листопада 1997 р. ОСОБА_5 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 1946 р.н., померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 і.н. НОМЕР_8 право власності на 1/8 частку земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства 0,0355 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно Державного акта на право приватної власності на землю серія ДП ДН № 029794 від 09 лютого 1998 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Підгородненської міської Ради народних депутатів № 260 від 19 листопада 1997 р. ОСОБА_5 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 1946 р.н., померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Додатковим рішенням від 11 серпня 2014 року у цій справі було додано абзаци до резолютивної частини рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2014 року по цивільній справі №175/6005/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Цим додатковим рішенням поповнено рішення суду в частині стягнення судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено і Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2014 року у тій справі було залишено без змін.

Отже, питання про визнання права власності у даному випадку, судом було вже вирішено на підставі норм що регулюються книгою шостою ЦК України, а тому вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину земельної ділянки за набувальною давністю, не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду залишити за позивачем.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (правонаступником якої є ОСОБА_4 ) про визнання права власності за набувальною давністю на частину житлового будинку відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Бойко

Повний текст рішення складено 04.09.2023 року