Ухвала

30 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 642/5785/20

провадження № 61-12647ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у листопаді 2020 року звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_1 про захист прав споживачів.

В обґрунтування позову зазначала, що 26 липня 2020 року придбала білу сукню розміру «М» вартістю 3 999 грн у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 як ФОП здійснює роздрібну торгівлю одягом у вказаному магазині та керує діяльністю магазину. Оплату за товар здійснила банківською карткою за допомогою терміналу. Після детального огляду та примірки сукні вдома, виявила, що сукня не підходить за розміром, у зв`язку з чим вирішила повернути придбаний товар.

29 липня 2020 року звернулася до магазину з вимогою про поверненням товару, однак їй було відмовлено з підстав необхідності надання саме чека з терміналу. Однак, такий чек їй не видавався, їй надали лише товарний чек № 012-000331.

Також вона зверталася до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» з метою отримання копії чека терміналу, на що у банку їй надали виписку за картковим рахунком, в якій зазначено про сплату нею грошових коштів за сукню відповідачу.

03 серпня 2020 року вона письмово звернулася до магазину із заявою про повернення товару та видачу сплачених коштів, проте така заява залишилася без задоволення.

Посилаючись на викладене, просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_1 на її користь грошові кошти у розмірі 3 999 грн, 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 6 670 грн - витрат на правову допомогу.

Ленінський районний суд м. Харкова рішенням від 16 лютого 2022 року, яке залишив без змін Полтавський апеляційний суд постановою від 19 липня 2023 року, позов ОСОБА_2 задовольнив частково. Стягнув з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 999 грн, 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішив питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовив.

У серпні 2023 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2023 року становить 2 684 грн.

Предметом позову у цій справі є захист прав споживача шляхом повернення грошових коштів за придбаний товар та відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 13 999 грн.

Таким чином, ціна позову у цій справі 13 999 грн не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 100 = 268 400 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

ФОП ОСОБА_1 зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій створюють прецедент, за яким цивільна відповідальність покладається не на суб`єкта спірних правовідносин.

Також заявник вказує, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, яка б унеможливлювала прийняття рішень, які порушують засади цивільного законодавства України.

Справа має виняткове значення для ФОП ОСОБА_1 , оскільки суди першої та апеляційної інстанції дійшли помилкового висновку, поклавши на ФОП ОСОБА_1 , яка не є суб`єктом спірних правовідносин, відповідальність за порушення прав споживача.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі потребує належних, фундаментальних обґрунтувань.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не обґрунтовані.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року.

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій в межах своїх повноважень, заявник не переконав у наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, заявник подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров