ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/315/20Головуючий у 1-й інстанції Німко Н.П.
Провадження № 22-ц/817/628/23 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Жук В.М.

представника відповідача Гуцалюка А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №593/315/20 за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій Тернопільської обласної ради на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 20.04.2023 року ухвалене суддею Німко Н.П., дата складення повного тексту 28.04.2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій Тернопільської обласної ради про визнання незаконним наказу генерального директора (головного лікаря), голови ліквідаційної комісії Комунального некомерційного підприємства Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій Тернопільської обласної ради Лужної Н.М. Про звільнення працівників у зв`язку із ліквідацією підприємства №-86-к від 19 грудня 2019 року в частині звільнення з роботи позивачки, його скасування у цій частині та поновлення позивачки на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

16 березня 2020 року позивачка звернулась в суд із цим позовом (в подальшому уточненим) до відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилалась на незаконність оскаржуваного наказу Про звільнення працівників у зв`язку із ліквідацією підприємства №-86-к від 19 грудня 2019 року, оскільки він був прийнятий згідно п.1 ст. 40 КЗпП у зв`язку із ліквідацією підприємства, однак рішення сесії Тернопільської обласної ради №1430 від 17.02.2019 року, яким мотивувався оскаржуваний наказ та яке було підставою його винесення, не стосувалось ліквідації Бережанського санаторію, тому було визнане протиправним та скасоване постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2021 року (справа №500/320/20). Таким чином, вважала що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Крім цього, просила поновити строк звернення до суду із заявленими вимогами та визнати причини пропуску звернення до суду поважними. Вважала, що оскільки наказ про звільнення, з яким вона була ознайомлена 28 грудня 2019 року, був прийнятий на підставі незаконного рішення ТОР №1430 від 19 вересня 2019 року, оскарження саме рішення ТОР було єдиним способом захисту її порушеного права і вже в подальшому, за результатами розгляду адміністративної справи мав бути поданим позов про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Це була одностайна думка трудового колективу і за згоди звільнених працівників такий адміністративний позов був поданий працівниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27.01.2020 року, так як фактично була спроба досудового врегулювання питання, оскільки зазначені працівники 27 грудня 2019 року звернулись із листом до голови ТОР про перегляд рішення №-1430 від 17.09.2019 року, на що отримали відповідь 27.01.2020 року із роз`ясненням про порядок прийняття рішень на сесії обласної ради. Вважала, що відсутність рішення адміністративного суду давало підстави для визнання позову про скасування наказу про звільнення завідомо безпідставним. Також обґрунтовувала поважність причин пропуску строку тим, що керівник санаторію ОСОБА_4 вводила всіх працівників в оману, стверджуючи, що стосовно санаторію відбувалась процедура реорганізації, а не ліквідації та запевняла, що звільнених працівників буде прийнято на роботу у новостворений заклад, тим самим створюючи думку про відсутність підстав для звернення в суд із позовом. Посилалась на те, що протягом січня місяця 2020 року вона та її син хворіли, під час пандемії коронавірусу і внаслідок хвороби тривалий час вона мала погане самопочуття, що також є причиною несвоєчасного подання позову.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 20.04.2023 року поновлено строк на звернення до суду із заявленими позовними вимогами та позов задоволено у повному обсязі. Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора (головного лікаря), голови ліквідаційної комісії Комунального некомерційного підприємства Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій Тернопільської обласної ради Лужної Н.М. Про звільнення працівників у зв`язку із ліквідацією підприємства №86-к від 19 грудня 2019 року в частині звільнення з роботи позивачки з посади вихователя. Поновлено позивачку на посаді вихователя з 28 грудня 2019 року. Вирішено питання судового збору.

Не погоджуючись із судовим рішенням КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» ТОР подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. Посилається на безпідставність визнання судом першої інстанції причин пропуску звернення до суду ОСОБА_1 поважними. Звертає увагу на те, що в листі до голови ТОР не зазначається, що він написаний від імені всіх працівників санаторію, так як під листом підписалось лише двоє працівників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що дає підстави вважати, що це не було звернення в інтересах усіх звільнених працівників санаторію. Вказує на те, що судом не було взято до уваги, що ОСОБА_3 подала аналогічний даному позов на 05 лютого 2020 року, що дає підстави припустити, що ОСОБА_1 знала про даний факт та могла подати позов раніше аніж 16 березня 2020 року. Вважає, що перебування на амбулаторному лікуванню не виключає можливості подати позов, оскільки особа не перебуває на стаціонарному лікуванні у медичному закладі, а продовжує соціально активну діяльність.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує на те, що під час спроби позасудового врегулювання даного спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли також в інтересах звільнених працівників, в тому числі позивачки, оскільки між ними існувала усна домовленість, а подальше звернення лише ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в адміністративний суд, після отримання відповіді від голови ТОР, було зумовлене уникненням зайвих фінансових витрат щодо сплати судового збору та на правову допомогу адвокату іншими звільненими працівниками та в свою чергу судове рішення у справі за позовом останніх поширювався б на усіх звільнених працівників, в тому числі і на позивачку. Просить не брати до уваги посилання апелянта на те, що оскільки ОСОБА_3 подала позов 05.02.2020 року то позивачка могла подати позов не 16.03.2020 року, так як таке твердження апелянта є припущенням та не підтверджуються доказами. Вказує на те, що 12 березня 2020 року в ЄДРСР з`явилась ухвала апеляційного адміністративного суду від 10.03.2020 року у справі 500/320/20 про відкриття апеляційного провадження, після чого позивачка одразу звернулась за правовою допомогою, оскільки вважала, що є шанс скасування рішення сесії та 16.03.2023 звернулась із позовом до Бережанського районного суду про визнання незаконним наказу в частині її звільнення і поновлення на роботі. Вважає безпідставним твердження апелянта про те, що перебуваючи на амбулаторному лікуванню вона могла звернутись в суд із позовом, оскільки жодним нормативно-правовим актом не визначено, що особа, перебуваючи на такому лікуванні, може продовжувати соціально активну життєдіяльність. Звертала увагу на те, що згідно довідок вона знаходилась на амбулаторному лікуванні в стоматологічному відділі Бережанської ЦРКЛ з 23 січня 2020 року по 27 січня 2020 року, а її неповнолітній син знаходився на амбулаторному лікуванні в ЛОР Бережанської поліклініки з 02 січня 2020 року по 13 січня 2020 року з діагнозом гострий лівобічний гнійний середній отит з явищами мастоїдизму. Таким чином, зазначене свідчить про те, що вона не могла вчасно звернутись в Бережанський районний суд, а причини прописку строку позовної давності були пропущені з поважних причин, що було правильно враховано судом першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши представника апелянта, колегія суддів дійшла наступного висновку.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини справи.

Позивачка ОСОБА_1 працювала на посаді вихователя у Комунальному некомерційному підприємстві Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій Тернопільської обласної ради.

Наказом генерального директора (головного лікаря), голови ліквідаційної комісії відповідача Лужної Н.М. «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства» №86-к від 19.12.2019 року позивачку звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією підприємства.

Згідно додатку до цього наказу у виді Списку працівників КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» ТОР, підлягають звільненню у зв`язку з ліквідацією підприємства, у ньому під порядковим номером 49 зазначено «вихователь» ОСОБА_1 й проставлено рукописний текст в графі «дата та підпис працівника про ознайомлення з наказом та отримання його копії» - 28 грудня 2019 року та особистий підпис.

Підставою для прийняття вказаного наказу про звільнення позивачки було рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради №1430 від 17.09.2019 Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я - об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області та перейменування Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації осіб з інвалідністю з якого слідує, що юридичну особу - Комунальне некомерційне підприємство «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» Тернопільської обласної ради () припинено шляхом ліквідації.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі № 500/320/20 скасовано рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року у справі №500/320/20 та ухвалено нове рішення. Визнано протиправним та скасовано рішення одинадцятої сесії шостого скликання Тернопільської обласної ради «Про ліквідацію окремих закладів охорони здоров`я об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області та перейменування Тернопільського обласного центру комплексної реабілітації осіб з інвалідністю» №1430 від 17 вересня 2019 року. Це рішення суду має законну силу і є чинним, відомостей про зупинення його дії чи виконання немає.

Відповідно до особової картки ОСОБА_1 звільнена із вище вказаного місця роботи 28 грудня 2019 року на підставі ч.1 ст.40 КЗпПУ, наказ №86-к від 19 грудня 2019 року. Трудову книжку позивачка отримала, про що свідчить її підпис.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив із відсутності від сторони відповідача заперечень щодо незаконності підстав звільнення позивачки, оскільки відповідач просив відмовити у задоволенні позову лише з підстави пропуску позивачкою строку звернення до суду із заявленими вимогами. При цьому, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачка пропустила визначений ст.233 КЗпП строк позовної давності із поважних причин.

Оскільки в доводах апеляційної скарги не піднімається питання законності чи незаконності звільнення позивачки, а міститься лише посилання на безпідставність поновлення позивачці строку на звернення до суду із заявленими позовними вимогами, що є першочерговою підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі, колегія суддів переглядає оскаржуване рішення виключно в цій частині, тобто в межах доводів апеляційної скарги.

Апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції про поважність причин пропуску строку на звернення до суду із заявленими позовними вимогами та про його поновлення, з огляду на наступне.

Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. У разі пропуску передбачених строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є ЦК України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Згідно зі статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У свою чергу, відповідно до статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Стаття 257 ЦК України встановлює загальний строк позовної давності - три роки. Проте Кодекс законів про працю України встановлює спеціальну позовну давність для спорів в межах трудових відносин.

Передбачений статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору і такий строк, у разі його пропуску з поважних причин, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити. Поряд з цим, вказаною нормою трудового законодавства не визначено переліку причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору та їх поважності, оскільки така обставина визначається в кожному випадку окремо, залежно від конкретних обставин.

Безумовним є те, що поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, слід визнавати ті причини, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення особи до суду та які підтверджені належними й допустимими доказами.

Отже, підстави пропуску строку, визначеного в статті 233 КЗпП України, можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність таких об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 року у справі №9901/32/20).

Із списку до Наказу генерального директора (головного лікаря), голови ліквідаційної комісії КНП «Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій» ТОР «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства» № 86-к від 19.12.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 ознайомлена з даним наказом та отримала його копію 28.12.2019 року.

Отже, строк, передбачений ст.233 КЗпП України для звернення до суду із даним позовом, закінчився 28.01.2020 року.

Позовна заява ОСОБА_1 подана 16.03.2020 року, що підтверджується відповідною відміткою на позовній заяві.

Так, позивачка, заявляла клопотання про визнання поважними причини пропуску строку для звернення до суду з позовом та його поновлення, посилалась на те, що у визначений законом місячний строк з дня вручення наказу про звільнення, тобто в термін до 28.01.2020 року вона не мала можливості звернутися до суду із вказаними позовними вимогами, оскільки на той час такий позов був би завідомо безпідставним, так як рішення обласної ради, на виконання якого цей наказ був прийнятим, на той час було чинним і законним. Крім того, позивачка не поспішала оскаржувати наказ про своє звільнення, оскільки була переконана, що надалі працюватиме у реформованому закладі. Просила суд врахувати такі обставини й визнати поважними вищевказані причини, які фактично перешкодили подати до суду цей позов у визначений законом строк.

Крім того, позивачка посилалась на те, що з її відома та згоди решти працівників санаторію, її співробітниці ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (також звільнені оскаржуваним наказом відповідача), діючи в інтересах звільнених працівників санаторію й, у тому числі, позивачки, в переддень ознайомлення із наказом про звільнення, намагалася запобігти такому звільненню працівників закладу, надіславши 27.12.2019 року голові Тернопільської обласної ради ОСОБА_5 звернення із проханням негайно переглянути згадане рішення №-1430 від 17.09.2019 року для запобігання припиненню діяльності санаторію і, як наслідок, звільненню його працівників.

Тобто, позивачка фактично звернулася за захистом своїх прав не до суду, а до іншого, на її думку, повноважного органу, який повинен був це право поновити, шляхом усунення причин, які стали підставою для її звільнення.

І лише 24.01.2020 року голова Тернопільської обласної ради Овчарук В.В. надав відповідь на згадане звернення, фактично лише вказавши у ньому про порядок підписання рішень місцевих рад, а також, що рішення №-1430 від 17.09.2019 року прийняте шляхом поіменного голосування депутатів та з урахуванням рекомендацій відповідної постійної комісії й тим самим фактично не надав відповіді вже звільненим на той час працівникам Бережанського санаторію по суті вказаного звернення.

А тому 27.01.2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , саме з метою визнання незаконним такого рішення обласної ради, подали відповідний позов до Тернопільського окружного адміністративного суду в своїх інтересах та інтересах усіх звільнених працівників, в тому числі позивачки.

Колегія суддів приходить до переконання, що зазначені позивачкою обставини не є такими, що об`єктивно перешкоджали позивачці, як звільненому працівнику, в реалізації її права на оскарження рішення роботодавця щодо її звільнення в місячний строк.

Посилання позивачки на те, що вона не подала позов протягом місячного терміну, з мотивів, що такий позов був би завідомо безпідставним, так як рішення обласної ради, на виконання якого цей наказ був прийнятим, на той час було чинним і законним, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 подала позов 16.03.2020 року, а рішення обласної ради було визнаним незаконним апеляційним адміністративним судом 11.03.2021 року майже через рік після подачі позову.

Також колегія суддів приходить до переконання, що не є поважними причинами пропуску строку і амбулаторне лікування позивачки та її сина, з огляду на характер захворювань (позивачка лікувалась 5 днів у стоматолога) та період такого лікування - з 23 січня 2020 року по 27 січня 2020 року та з 02 січня 2020 року по 13 січня 2020 року (неповнолітнього сина), що не виключало можливості її звернення до суду.

Наведені судом першої інстанції причини, які суд визнав поважними, зокрема те, що позивачка не є фахівцем у галузі права, проявляла зацікавленість у відновленні свого права на працю, не ставилася зневажливо до питання захисту своїх прав, та інші, не можуть бути самостійною підставою для поновлення строку звернення в суд.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 без поважних причин пропустила встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з вказаним позовом та підстав для визнання строку пропущеним з поважних причин апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачкою визначеного ст. 233 КЗпП України строку звернення в суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Бережанський обласний дитячий гастроентерологічний санаторій Тернопільської обласної ради задовольнити.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 20.04.2023 року скасувати і постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі.

Судові витрати в розмірі 1261,21 грн. компенсувати за рахунок держави в порядку, передбаченому КМУ.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2023 року.

Головуюча

Судді