Справа № 522/4881/23
Провадження № 2/522/3488/23
Приморський районний суд м. Одеси у складі
головуючого судді Ярема Х.С.
при секретарі судового засідання Кніш Д.А.
за участю представника позивача Островська Л.Л.
розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
третя особа орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради
про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
14.03.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.
Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та встановити порядок виконання рішення суду за яким рішення є підставою для зняття відповідачів з реєстраційного обліку по даній квартирі.
31.03.2023 відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.
Відповідачі в судові засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд направляв поштову кореспонденцію за зареєстрованим місцем проживання відповідача. На адресу суду повернулись поштові відправлення з причин їх не вручення адресату, тому в розумінні п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повістка вважається врученою. Відзив на позов не надходив.
На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за сукупністю підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що ОСОБА_1 з 2020 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . В квартирі й досі зареєстровані попередні мешканці квартири ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , які не мешкають там тривалий час, місце знаходження їх невідоме. Реєстрація в квартирі позивача створює йому як власнику перешкоди у користуванні власністю.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
03.04.2020 зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 03.04.2020.
В квартирі АДРЕСА_1 з зареєстровані: ОСОБА_9 з 24.11.2010, ОСОБА_10 з 03.03.2012 та ОСОБА_11 з 03.03.2012.
02.03.2023 складено акт про те, що ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ніколи не проживали за місцем реєстрації. Акт складено мешканцями будинку АДРЕСА_2 .
Вирішуючи спір суд виходив з наступного.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Суду не надано доказів того, що відповідачі є членами сім`ї позивача, а тому відсутні підстави застосування вимог статті 405 ЦК України.
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення (постанова Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №209/2642/18).
Судом з`ясовувалось питання тривалості відсутності відповідача у квартирі, чи не втратила особа інтерес до проживання у спірній квартирі, наявності чи відсутності перешкод у доступі до проживання в цій квартирі, чи справедливим буде визнання її такою, що втратила право користування житлом, в якому зареєстрована.
В контексті обставин даної справи, суд бере до уваги те, що квартира є особистою приватною власністю позивача. Позивачем доведено факт не просто тимчасової, а постійної тривалої відсутності відповідачів. Також, судом не встановлено обставин, які б свідчили про створення з боку позивача чи інших осіб перешкод відповідачам у проживанні в даній квартирі. Інших поважних причин не проживання відповідачів у квартирі не встановлено. Спільним побутом позивач та відповідачі не пов`язані. Реєстрація відповідачів створює перешкоди позивачеві у користуванні квартирою.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення, є обґрунтованими, а позов підлягає задоволенню.
Щодо вимог про встановлення порядку виконання рішення суду, то рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом само по собі є підставою для зняття з реєстрації, тому не потребує встановлення такого порядку. Позов в цій частині не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265, 280-282 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 31.08.2023.
Суддя Ярема Х.С.